Постанова
Іменем України
 
16 грудня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 154/681/19 
провадження № 61-841св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,
відповідачі: Державне підприємство «Сетам», ОСОБА_1 , Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «Волинь»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від   01   серпня 2019 року в складі судді Вітера І. Р. та постанову Волинського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року в складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Киці С. І., Матвійчук Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів 
 
У лютому 2019 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк») звернулося до суду з позовом            до Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), ОСОБА_1 , Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «Волинь» (далі - ТОВ «ГК «Волинь»), про визнання торгів недійсними.
 
Позов обґрунтовано тим, що позивач був стягувачем у виконавчому провадженні № 33577918 з виконання виконавчого листа від 09 липня 2012 року № 0308/4553/12, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області на підставі рішення від 05 квітня 2012 року у справі за позовом ПАТ «Укрексімбанк» до ТОВ «ГК «Волинь» та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким постановлено стягнути на користь банку заборгованість за кредитом в розмірі 1  393  719, 92 дол. США та 2 927 685, 82 грн.
 
15 січня 2013 року державним виконавцем описано, арештовано та передано на відповідальне зберігання іпотечне майно, вартість арештованого нерухомого майна станом на 24 травня 2018 року складала 6 046 907,00 грн.
 
26 листопада 2018 року відбулись електронні торги, за результатами яких іпотечне майно було придбане за стартовою ціною відповідачкою в даній справі ОСОБА_1 , 10 грудня 2018 року державним виконавцем складено акт № 33577918/11 про реалізацію предмета іпотеки.
 
Позивач також зазначав, що 20 листопада 2018 року господарським судом у справі про банкрутство Приватного підприємства «Багіра» (далі - ПП «Багіра»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньторгхліб» (далі - ТОВ «Волиньторгхліб») до боржника ТОВ «ГК «Волинь» постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою забезпечено позов шляхом заборони вчиняти дії відділу примусового виконання рішення Департаменту ДВС щодо реалізації нерухомого майна, а саме: частини готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 2 033,00 кв. м, підвальне приміщення готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 250,30 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та накладено арешт на це ж нерухоме майно.
 
Посилаючись на те, що державним виконавцем та ДП «Сетам» не було зупинено електронні торги, незважаючи на судову заборону реалізації іпотечного майна, позивач просив суд визнати недійсними електронні торги, а акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки - скасувати.
 
Рішенням Володимир - Волинського міського суду Волинської області від 01 серпня 2019 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрексімбанк» відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання прилюдних торгів недійсними відсутні.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрексімбанк» залишено без задоволення, а рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 серпня 2019 року - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції та виходила із того, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У січні 2020 року Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк»), що є правонаступником позивача, із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 серпня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від  28  листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не застосували до спірних правовідносин положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пункт 2 розділу 11 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/15;
 
-  не врахували, що на момент проведення оспорюваних  електронних торгів нерухоме майно було арештоване ухвалою Господарського суду Волинської області від 20 листопада 2018 року у справі № 903/816/18, а тому у державного виконавця та ДП «Сетам» було відсутнє право відчужувати це майно.
 
У березні 2020 року ДП «Сетам» із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Укрексімбанк», в якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність її доводів, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Також у відзиві ДП «Сетам» навело попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона очікує понести в зв`язку із розглядом справи (8 000,00 грн), та вказало на те, що докази на підтвердження розміру витрат на надання професійної правничої допомоги будуть надані протягом п`яти днів після винесення постанови суду касаційної інстанції.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
14 січня 2020 року касаційну скаргу АТ «Укрексімбанк» на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 серпня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від  28  листопада 2019 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2020 року (після усунення недоліків касаційної скарги)АТ «Укрексімбанк» поновлено строк на касаційне оскарження  рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 серпня 2019 року та постанови Волинського апеляційного суду від  28  листопада 2019 року, відкрито касаційне провадження за вищезазначеною касаційною скаргою, витребувано матеріали справи № 154/681/19 із суду першої інстанції та надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.    
 
У лютому 2020 року матеріали справи № 154/681/19 надійшли до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України             (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону                № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Оскільки касаційна скарга АТ «Укрексімбанк» подана до Верховного Суду у січні 2020  року, то вона підлягає розгляду у порядку, визначеному в ЦПК України в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (в редакції чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України (в редакції чинній на момент подання касаційної скарги) встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25 липня 2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження № 33577918 щодо примусового виконання виконавчого листа № 0308/4553/12, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення солідарно з ТОВ «ГК «Волинь», ОСОБА_2 в користь стягувача ПАТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором від 06 червня 2008 року в розмірі 1393 719,92 дол. США та 2 927 685,82 грн.
 
Іпотечним договором від 06 червня 2008 року, укладеним між ПАТ «Укрексімбанк» та ТОВ «ГК «Волинь», було забезпечено виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором. Предметом договору іпотеки було нерухоме майно - частина готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 2 033,00 кв. м, підвальне приміщення готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 250,30 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно з актом опису і арешту майна від 15 січня 2013 року державним виконавцем описано та арештоване зазначене іпотечне майно.
 
10 жовтня 2018 року державним виконавцем направлено заявку до ДП «Сетам» про реалізацію іпотечного майна і відповідно його було внесено до системи електронних торгів арештованим майном (Сетам) за лотом № 311464.
 
15 листопада 2018 року керуючий філії ПАТ «Укрексімбанк» у місті Луцьку звернувся з листом до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС, ДП «Сетам», в якому вказав, що стягувач не згідний із оцінкою іпотечного майна в сумі 6 046 907,00 грн, яка була визначена на підставі звіту суб`єкта оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група». 
 
Також судом встановлено, що за заявою ПП «Багіра», ТОВ «Волиньторгхліб» до боржника ТОВ «ГК «Волинь» ухвалою господарського суду Волинської області від 20 листопада 2018 року у справі про банкрутство № 903/816/18 забезпечено позов шляхом заборони вчиняти дії відділу примусового виконання рішення Департаменту ДВС щодо реалізації нерухомого майна, а саме: частини готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 2 033,00 кв. м (літ. А5), підвального приміщення готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 250,30 кв. м (літ. А5), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та накладено арешт на вказане нерухоме майно. 
 
Як убачається із протоколу № 372099, 26 листопада 2018 року відбулись електронні торги з продажу лоту № 311464 предмета іпотеки: частини готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 2 033,00 кв. м, підвального приміщення готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 250,30 кв. м. Переможцем електронних торгів визначено ОСОБА_3 . Продаж нерухомого майна відбувся за ціною 6 046 907,00 грн.
 
Протокол проведення електронних торгів було складено та підписано представником ДП «Сетам» і покупцем Кучинською Т. В., а 30 листопада 2018 року листом       № 2405/К-2033-18/3 скеровано на адресу Департаменту ДВС для подальшого складання акту про реалізацію предмета іпотеки. Вказаний лист у Міністерстві юстиції України було зареєстровано 04 грудня 2018 року.
 
10 грудня 2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Єжовим М. В. складено акт № 33577918/11 про реалізацію предмета іпотеки, акт про реалізацію предмета іпотеки було направлено до виконання ДП «Сетам» листом від 10 грудня 2018 року № 20.1/5/11. 
 
Крім того, судами встановлено, що ухвалою Господарського суду Волинської області у справі № 903/816/18 від 11 грудня 2018 року задоволено заяви ПП «Багіра», ТОВ «Волиньторгхліб» від 10 грудня 2018 року про відкликання заяви про порушення провадження справи про банкрутство ТОВ «ГК «Волинь», а заяву ПП «Багіра», ТОВ «Волиньторгхліб» про порушення справи про банкрутство ТОВ «ГК «Волинь» залишено без розгляду. Питання щодо скасування заходів забезпечення позову вказаною ухвалою не вирішувалось. 
 
Згідно з копією платіжного доручення від 18 грудня 2018 року № 10614 Міністерством юстиції України на адресу філії ПАТ «Укрексімбанк» у місті Луцьку перераховано 5 222 234,32 грн за призначенням платежу: погашення боргу із боржника ТОВ «ГК «Волинь» згідно виконавчого листа від 09 липня 2012 року № 0308/4553/12 Луцького міськрайонного суду Волинської області.
 
23 січня 2019 року постановою державного виконавця було знято арешт з іпотечного майна, про що повідомлено стягувача ПАТ «Укрексімбанк» та боржника ТОВ «ГК «Волинь».
 
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 19 березня 2019 року задоволено клопотання ПП «Багіра», ТОВ «Волиньторгхліб» про скасування заходів забезпечення позову, які були застосовані ухвалою суду від 20 листопада 2018 року. 
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання недійсним правочину.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
 
Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України).
 
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.
 
Наведене узгоджується з положеннями частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
 
Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів.
 
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як заінтересовані особи (статті 215, 216 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині 8 статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.
 
Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України (частина друга статті 61 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Реалізація майна в межах виконавчого провадження здійснюється відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2831/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядок реалізації арештованого майна).
 
При вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
 
Головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, які могли вплинути на результати торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
 
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що будь-яких порушень встановлених законодавством правил проведення прилюдних торгів, чи порушення законних інтересів позивача у результаті проведення спірних торгів не встановлено, а тому підстав для визнання цих торгів недійсними немає. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що на момент проведення оспорюваних  електронних торгів нерухоме майно було арештоване ухвалою Господарського суду Волинської області від 20 листопада 2018 року у справі № 903/816/18, а тому у державного виконавця та ДП «Сетам» було відсутнє право відчужувати це майно, є безпідставними, оскільки такі доводи були предметом розгляду судів попередніх інстанцій і їм надана належна правова оцінка. 
 
Зокрема суди першої та апеляційної інстанцій зазначили наступне.
 
Як вбачається із матеріалів справи ухвалою Господарського суду Волинської області від 20 листопада 2018 року у справі про банкрутство № 903/816/18, постановлено забезпечити позов шляхом заборони вчиняти дії відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо реалізації нерухомого майна, а саме: частини готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 2 033,00 кв. м (літ. А5), підвального приміщення готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 250,30 кв. м (літ. А5), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та накладено арешт на вказане нерухоме майно.
 
Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
 
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
 
З урахуванням особливостей мети забезпечення позову копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до скасування заходів забезпечення позову (стаття 68 ГПК України).
 
Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону було відомо відповідачу (постанова Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16).
 
Як встановлено в процесі розгляду справи, ухвала господарського суду про забезпечення позову від 20 листопада 2018 року зареєстрована у Міністерстві юстиції України лише 28 листопада 2018 року, тобто через дві доби після того як оспорювані торги відбулись і було складено відповідний протокол.
 
Пунктом 2 розділу ХІ Порядку визначено вичерпний перелік підстав для зупинення електронних торгів (торгів за фіксованою ціною) в цілому або окремим лотом, серед яких є: 1) рішення суду щодо зупинення реалізації арештованого майна; 2) зупинення вчинення виконавчих дій у випадках, визначених Законом України «Про виконавче провадження»; 3) відкладення проведення виконавчих дій; 4) наявність технічних підстав, що унеможливлюють роботу системи, виключно на період відновлення її працездатності.
 
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
У виконавчому провадженні № 33577918 державним виконавцем були вчинені наступні виконавчі дії: 15 січня 2013 року описано і арештовано майно боржника;              24 травня 2018 року визначено вартість описаного та арештованого майна боржника шляхом призначення суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні; 10 жовтня 2018 року передано майно боржника на реалізацію у відповідності до розділу ІІ Порядку про реалізацію арештованого майна.
 
Вказані виконавчі дії були вчинені державним виконавцем до моменту постановлення господарським судом ухвали про забезпечення позову, тобто до                   20 листопада 2018 року. Після 10 жовтня 2018 року іпотечне майно передано на реалізацію ДП «Сетам».
 
Ухвала Господарського суду Волинської області від 20 листопада 2018 року про забезпечення позову та арешт майна ДП «Сетам» не направлялась.
 
Також суди першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано встановили, що ухвалою Господарського суду Волинської області від 11 грудня 2018 року заяву ПП «Багіра», ТОВ «Волиньторгхліб» про банкрутство ТОВ «ГК «Волинь» залишено без розгляду, що згідно з частиною дев`ятою статті 145 ГПК України є безумовною підставою для скасування заходів забезпечення позову.
 
Проте заходи забезпечення позову були скасовані ухвалою Господарського суду Волинської області лише 19 березня 2019 року, хоча потреба у забезпеченні позову та підстави для нього відпали значно раніше.
 
Крім того, судами правильно встановлено, що стягувач в судовому порядку оскаржував дії державного виконавця щодо проведеної експертної оцінки іпотечного майна. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2018 року, що набрала законної сили, скарга ПАТ «Укрексімбанк» в особі філії ПАТ «Укрексімбанк» у місті Луцьку на дії заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС щодо проведеної оцінки іпотечного майна залишення без задоволення.
 
Відтак реалізація іпотечного майна - майнового комплексу відбулася за ціною                      6 046 907,00 грн. Кошти, що підлягали стягненню за виконавчим листом від 09 липня 2012 року № 0308/4553/12 у повному обсязі перераховані стягувачу - ПАТ «Укрексімбанк» згідно з платіжним дорученням від 18 грудня 2018 року № 10614, що не заперечується позивачем. 
 
Право на позов в особи виникає лише тоді, коли її права, свободи чи інтереси порушені, невизнані або оспорюються.
 
За положеннями частини першої статті 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач у цій справі не довів порушення його прав як стягувача внаслідок реалізації іпотечного майна на прилюдних торгах.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення статей 203, 215 ЦК України та пункту 2 розділу 11 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/15, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони не відповідають дійсності.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, який їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи                  (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява   № 63566/00).
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, а тому оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишити без задоволення.
 
Рішення  Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 серпня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	Г. І. Усик