ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 вересня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/1631/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді:           Дурасової Ю.В.,
суддів:                               Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 (головуючий суддя Горбалінський В.В.)
у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому  Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради про зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної у м. Кривому Розі ради. Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 відкрито провадження в адміністративній справі №160/13532/19 та роз`єднано у самостійні провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної у м. Кривому Розі ради про зобов`язання вчинити певні дії.
В позові ОСОБА_1 просив:
-          визнати дії Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної у м. Кривому Розі ради щодо відмови в перерахунку щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2019 рік ОСОБА_1 учаснику ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у порядку ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06.06.1996 року № 230/96-ВР - протиправними;
-          зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної у м. Кривому Розі ради нарахувати та виплатити у порядку ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції від 06.06.1996 р. № 230/96-ВР інваліду війни ІІ групи ОСОБА_1 щорічну одноразову допомогу на оздоровлення за 2019 рік у сумі – 20  745 грн.;
-          стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної у м. Кривому Розі ради щорічну одноразову допомогу на оздоровлення за 2019 р. у сумі – 20 745 грн. на користь інваліда війни ІІ групи ОСОБА_1 у порядку ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції від 06.06.1996р. № 230/96-ВР;
-          звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору згідно п.9) «особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю»; ( Пункт 9 частини першої статті 5 в редакції Закону № 2443-VІІІ від 22.05.2018), п.10) «позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» ч.1 ст. 5 Закону України «Про сплату судового збору».
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до  статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  Позивач має право отримувати щорічну одноразову допомогу на оздоровлення у розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат на рік. У березні 2019 року Позивач отримав щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 120 грн., що нарахована у відповідності до постанови КМУ №562. Не погодившись з розміром виплати позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку та виплати допомоги на оздоровлення в розмірі, що передбачений ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте, Відповідач відмовив Позивачу у перерахунку.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 в задоволенні позову відмовлено.
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що нарахування та виплата позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі згідно вимог діючої на цей час Постанови КМУ №562, а не норм  ст. 48 Закону №796-XII, що діяли до 01.01.2015, не суперечить вимогам ч. 3   ст. 22 Конституції України.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на те, що в силу  статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  він має право отримувати щорічну одноразову допомогу на оздоровлення у розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат на рік, а не в розмірі 120 грн., як це встановлено постановою КМУ №562.
До апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Просить відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги. Посилається на те, що норма  ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII містить посилання, що компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, тому одноразова грошова допомога позивачу нарахована в розмірі, що встановлений Постановою КМУ №562.
Позивачем в апеляційній скарзі заявлено клопотання про здійснення апеляційного розгляду справи за його участю.
З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що за правилами частини 6 статті 262 КАС України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, а також якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Отже, питання щодо виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом, якщо є необхідність заслухати такі пояснення.
Проаналізувавши матеріали апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, беручи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає необхідності надання пояснень сторонами у зазначеній справі, у зв`язку з чим підстави для апеляційного розгляду справи за участю сторін відсутні.
Розгляд справи здійснюється в  порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 . Позивач має право на пільги, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII та перебуває на обліку в Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної у м. Кривому Розі ради як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, має статус особи з інвалідністю ІІ групи (посвідчення серії НОМЕР_2 ).
У березні 2019 року Позивачу виплачена щорічна допомога на оздоровлення за 2019 рік в розмірі 120гривень, що підтверджується довідкою про отримання допомоги № 1581 від 24.02.20 року. Позивач вважає таку виплату такою, що не відповідає ст. 48 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”  від 28.02.1991 №796-XII, норми Постанови КМ України №562 від 12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження “Порядку виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян” №760 від 26.10.2016. 
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення врегульовано в   Законі України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 №796-XII.
Відповідно до вимог   ст. 48 Законі України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”   (у редакції від 09.07.2007), передбачалося, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам другої ІІ в розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат.
Законом України від 28.12.2007 №107-VI “Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України”   внесено зміни, зокрема, до   ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (№796-XII), та викладено цю норму у редакції, згідно з якою, одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008   таке звуження права осіб на одержання щорічної допомоги на оздоровлення і положення   Закону України “Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 28 грудня 2007 р. №107-VI   про внесення таких змін до редакції   ст. 48 Закону №796-XII   визнано неконституційними та зазначено, що   Закон України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-XII   діє в попередній редакції, тобто від 9 липня 2007 р., згідно до якої розмір щорічної допомоги на оздоровлення складав п`ять мінімальних заробітних плат.
У подальшому   Законом України “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України” від 28 грудня 2014 р. №76-VIII   внесено зміни, зокрема, до   ст. 48 Закону №796-XII, та вказану статтю викладено у редакції, згідно з якою щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, кожній дитині, яка втратила одного з батьків внаслідок Чорнобильської катастрофи, та евакуйованим із зони відчуження у 1986 році. Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Згідно з Прикінцевими положеннями   Закону України “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України”, в зазначеній частині цей  Закон  набирає чинності із 1 січня 2015 р.
Отже, починаючи з 01.01.2015 стаття 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (№796-XII)   не містить положень щодо виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат. 
Зазначені зміни на даний час не визнані неконституційними та є чинними.
У   Рішенні №3-рп від 25.01.2012 року Конституційний суд України   зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3   ст. 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до   Конституції   та законів України. 
Відповідно до п. 10   постанови Кабінету Міністрів України №760 від 26.10.2016   «Про затвердження “Порядку виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян”  щорічна допомога виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь в ліквідації наслідків інших ядерних аварій, ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь в ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, в розмірах, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
На виконання вимог статті 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (№796-XII) Кабінетом Міністрів України визначено порядок та розмірах соціальних виплат (допомоги), передбачених цією статтею.
Так, розмір щорічної допомоги на оздоровлення передбачено Постановою Кабінету Міністрів України “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №562 від 12.11.2005 року, відповідно до якої розмір щорічної разової грошової допомоги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, такий розмір щорічної допомоги на оздоровлення: інвалідам I і II групи - 120 гривень.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, особою з інвалідністю ІІ групи, отже, на підставі ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (№796-XII) та постанови Кабінету Міністрів України “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №562 від 12.11.2005 року йому підлягала виплаті щорічна допомога на оздоровлення в розмірі 120 грн.
Саме таку суму відповідачем у березні 2019 р. було виплачено позивачу за 2019 рік (а.с. 28 з/с).
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджуючись з висновком суду першої інстанції, що на даний час не може бути застосована виплата в розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат на момент проведених виплат, враховуючи таке.
Правове регулювання щодо розміру виплат, що визначені статтею 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (№796-XII) зазнало неодноразових змін. 
При цьому, на сьогоднішній день редакція статті 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (№796-XII) не містить зазначень, щодо виплат в розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат.
Водночас, суд не може застосувати норму в редакції, яка на даний час є  нечинною.
Так, з 01.01.2015 стаття 48 вказаного Закону діє в іншій редакції, згідно з якою компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Виплата щорічної допомоги на оздоровлення передбачена Постановою КМ України №562 від 12.11.2005 року в розмірі 120 грн., цей розмір допомоги і був виплачений відповідачем позивачу. Іншого розміру допомоги на оздоровлення у 2019 році законодавством не встановлено.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №216/4125/16-а від 23.10.2019 року.
Кабінетом Міністрів України зміни до Постанови №562 щодо розмірів допомоги на оздоровлення внесено не було.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у відповідача не було правових підстав для нарахування допомоги на оздоровлення у розмірах, більших ніж ті, що встановлені Кабінетом Міністрів України, у тому числі і з урахуванням Закону України “Про Державний бюджет на 2019 рік”, оскільки норма закону, що раніше визначала таку виплату в розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, на даний час не є чинною.
Стосовно твердження позивача про те, що встановлені Урядом України розміри щорічної допомоги на оздоровлення звужують та зменшують обсяг його прав, гарантованих статтею 22 Конституції України, слід зазначити наступне.
Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 р. № 3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання   Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.
Отже, суд має застосовувати норми, які передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
Однак, суд при ухваленні рішення використовує лише діючі норми законодавства і не може застосовувати норми, що втратили чинність.
При вирішенні даної справи судом враховано, що Конституційний Суд України у Рішенні від 17.07.2018 №6-р/2018 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності   Конституції України   (конституційності) п.п.2-7, 12 та 14 п. 4 розд. Закону України “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України” від 28 грудня 2014 р. №76-VIII, надав висновок щодо неконституційності окремих   статей вказаного Закону, проте не зробив жодних висновків щодо невідповідності   Конституції України   чинної редакції   ст. 48 Закону №796-XII. Отже, ця норма є чинною і неконституційною не визнавалася.
Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на 2019 рік нарахування та виплата позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 120 грн. здійснено правомірно у відповідності до вимог Постанови КМУ №562 від 12.11.2005.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
З огляду на результати розгляду справи, характер спірних відносин судові витрати розподілу не підлягають.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.    241-245,    250,    315,    317,    321,    322        КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 21.09.2020.
   
Головуючий   суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова