Головуючий у І інстанції Остапчук Т.В.
Провадження №22-ц/824/10179/2020                                                       Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
    
       22 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого - судді:           Матвієнко Ю.О.,
суддів:                                   Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,
при секретарі:                      Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1  до Держави Україна в особі Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди та просив про його задоволення, посилаючись на те, що протягом 2013-2015 років громадянин ОСОБА_2 шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами в сумі 10 500 дол. США та 2 500 грн., чим завдав матеріальної шкоди на вказану суму. За вказаним фактом 08.08.2015 року СВ Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області було порушено кримінальне провадження №12015170300001109 за ст.190 ч.ч.1,4 КК України. 
Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 23.08.2018 року визнано протиправною бездіяльність слідчого Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області щодо тривалого досудового розслідування в рамках кримінального провадження №12015170300001109 та зобов`язано слідчого щодо проведення процесуальних дій, необхідних для закінчення досудового розслідування в рамках кримінального провадження №12015170300001109, внесеного до ЄРДР 08.08.2015 року, у строк 2 місяці. 
Разом з тим,вказана вимога суду слідчим не виконана, що підтверджується ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 18.02.2019 року, що є відповідною формою бездіяльності, встановлено рішенням суду та не потребує додаткового доказування, оскільки є очевидним фактом. 
У зв'язку з непроведенням процесуальних дій, необхідних та достатніх для закінчення досудового рослідування в рамках кримінального провадження згідно ухвали від 23.08.2018рокуДержавою Україна в особі Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області грубопорушено правапотерпілого ОСОБА_1  та завдано йому матеріальних збитків в сумі 10 500,00 дол. США, що станом на 13.03.2019 року становить 278 573,00 грн., які підлягають стягненню на його користь згідно практики Європейського суду з прав людини. 
Також позивач у позові зазначав, що внаслідок бездіяльності відповідача він був вимушений відстоювати у судових засіданнях свої порушені права та інтереси та направляти велику кількість листів та звернень, чим йому завдано моральних збитків. Крім того, позивач внаслідок бездіяльності вказаних у позові державних органів не зміг отримати однокімнатну квартиру, за яку йому необхідно було сплатити 50% вартості, що дорівнює 153 185,00 грн. Протиправні дії відповідача вплинули і на стан здоров`я позивача, спровокували необхідність проходити періодично відповідні лікування, реабілітацію, обстеження лікарів, та спричинили психо-емоційне навантаження, стрес, депресію. Розмір завданих йому моральних збитків позивач визначив у 10 000 000,00 грн., які також просив стягнути на свою користь за рахунок державного бюджету України.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову з урахуванням ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
07 вересня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій останній апеляційну скаргу підтримав та просив про розгляд справи за його відсутності.
Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, однак їхня неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.          
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що протягом 2013-2015 років громадянин ОСОБА_2 шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами в сумі 10 500,00 дол. США та 2 500,00 грн., чим завдав позивачу матеріальної шкоди на вказану суму. За вказаним фактом 08.08.2015 року СВ Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області було порушено кримінальне провадження № 12015170300001109 за ст.190 ч.ч.1,4 КК України. 
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23.08.2018 року визнано протиправною бездіяльність слідчого Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області щодо тривалого досудового розслідування в рамках кримінального провадження №12015170300001109 та зобов`язано слідчого щодо проведення процесуальних дій, необхідних для закінчення досудового розслідування в рамках кримінального провадження №12015170300001109, внесеного до ЄРДР 08.08.2015 року, у строк 2 місяці (а.с.28). 
Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що вищевказана вказівка суду посадовими особами Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області виконана не була, чим йому завдано матеріальної та моральної шкоди, яка полягає у бездіяльності працівників органів досудового розслідування, які протягом тривалого часу не завершили розслідування у кримінальному провадженні, чим завдали позивачу матеріальної шкоди у вигляді викрадених коштів та моральної шкоди, що полягає у переживаннях, хвилюваннях з приводу цієї ситуації та викликаних цим вимушених змінах у житті позивача та порушенні його соціальних зв`язків.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).
Конституція України (стаття 56) проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
За приписами статті 1166 ЦК України шкода, завдана злочином, відшкодовується особою, яка її завдала.
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 56 КПК України протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом. Частина перша статті 128 цього Кодексу передбачає, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду не надано доказів того, що у межах кримінального провадження по факту шахрайських дій відносно нього, він подав цивільний позов про стягнення з винної особи грошових коштів, якими та заволоділа у незаконний спосіб. 
Таким чином, факт бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні щодо викрадення майна не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування потерпілому шкоди, яка є вартістю викраденого майна, оскільки цю відповідальність несе особа, винна у заволодінні майном позивача.
Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідачів і шкодою, завданою викраденням майна, про що зазначав позивач у своєму позові (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року по справі № 916/1423/17).
Правильним є і висновок суду про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, з урахуванням наступного.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне -за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Судом першої інстанції встановлено, що судовим рішенням від 23.08.2018 року, яке набрало законної сили,дійсно, встановлено неправомірність дій працівників правоохоронних органівщодо тривалого розслідування кримінального провадження, порушеного за заявою дружини позивача.
Разом з тим, позивач ОСОБА_1 вже звертався до суду з вимогами про відшкодування завданої йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій працівників органів досудового розслідування, факт яких встановлено вищевказаним судовим рішенням від 23.08.2018 року, і рішенням Печерського районного суду м.Києва від 24.05.2019року (справа № 757/45152/18-ц) його позов було частково задоволено із стягненням на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби. 
Інших доказів неправомірності дій працівників органів досудового розслідування, які б стали підставою до задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, ним суду надано не було, а його посилання на ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 18.02.2019 року, якою начебто встановлена неправомірна бездіяльність працівників органів досудового розслідування по невиконанню вимог судового рішення від 23.08.2018 року, спростовується змістом цієї ухвали, якою була задоволена заява ОСОБА_1 про відвід старшого слідчого Козіна А.Г. та призначення іншого слідчого в кримінальному провадженні з підстав наявності обставин, які викликають обґрунтовані сумніви в неупередженості слідчого Козіна А.Г. під час проведення досудового розслідування. Жодних висновків про неправомірність дій чи бездіяльності цього слідчого ухвала суду від 18.02.2019 року не містить і не може містити, оскільки заявник ОСОБА_1 звернувся до суду не із скаргою на бездіяльність слідчого, а із заявою про його відвід, яка і була розглянута судом із постановленням 18.02.2019 року відповідного процесуального рішення про задоволення цієї заяви.
За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справуне інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи те, що позивачем суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилавсяяк на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення йогопозову.
Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасуванняабо зміни рішення лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з дотриманням норм матеріального права.
Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.  
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.  
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
            П О С Т А Н О В И В :
 
    Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
    Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року - залишити без змін.
 
    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
    Головуючий:    
 
    Судді: