СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2020 р.                                                                         Справа № 917/2240/19  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Плахов О.В., суддя  Здоровко Л.М. 
розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Повшедної Оксани Павлівни, м. Пирятин, Полтавська область, (вх.№ 1705 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 10.03.2020р. у справі № 917/2240/19 (суддя Пушко І.І., ухвалене м.Полтава, час ухвалення судового рішення - не зазначено, дата складення повного тексту - не зазначено) 
за позовом: Фізичної особи - підприємця Шевцова Сергія Миколайовича, с. Розважів, Іванківський район, Київська область,
до відповідача: Фізичної особи - підприємця Повшедної Оксани Павлівни, м. Пирятин, Полтавська область, 
про стягнення 51900,00грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець Шевцов Сергій Миколайович звернувся до господарського суду Полтавської області з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи - підприємця Повшедної Оксани Павлівни 51900,00 грн за договором оренди обладнання № О-255 від 15.02.2018р., з яких 45000,00грн. вартість автоматичної кавоварки Saeco Phedra EVO, 6900,00грн. штраф.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору, а саме пункту 4.1., в частині не відшкодування вартості втраченого обладнання - кавоварки Saeco Phedra EVO в сумі 45000,00грн. Крім того, за порушення термінів відшкодування вартості втраченого обладнання позивачем у відповідності до умов пункту 4.1. договору було нараховано штраф в сумі 6900,00грн.
Рішенням господарського суду Полтавської області від 10.03.2020р. позов задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи - підприємця Повшедної Оксани Павлівни на користь Фізичної особи - підприємця Шевцова Сергія Миколайовича - 45000,00грн. вартість автоматичної кавоварки Saeco Phedra EVO, 2582,88грн. пені; 1761,21грн. - витрат по сплаті судового збору; в іншій частині вимог в задоволенні позову відмовлено.
Відповідні висновки місцевого господарського суду мотивовані тим, що позивачем було доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України наявність підстав для задоволення позовних вимог та відповідно стягнення вартості втраченого орендованого майна та штрафних санкцій.
Разом з тим, місцевим господарським судом було здійснено перерахунок заявленого до стягнення розміру штрафу та встановлено, що неустойка, передбачена пунктом 4.1 договору, за своєю правовою природою є пенею, отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у відповідній частині, а саме в розмірі  2582,88грн., тобто в межах подвійної облікової ставки НБУ за період, визначений позивачем в позовній заяві (з 19.10.2019р. по 26.12.2019р.).
Фізична особа - підприємець Повшедна Оксана Павлівна з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд  рішення Господарського суду Полтавської області від 10.03.2020 у справі №917/2240/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не було надано належної правової оцінки всім обставинам справи, що призвело до передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Зокрема, апелянт посилається на те, що позов про стягнення вартості втраченого орендованого майна заявлений ФОП Шевцовим Сергієм Миколайовичем не відноситься до юрисдикції господарських судів, на думку апелянта, останній мав би звернутись до суду як фізична особа в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань господарська діяльність ФОП Шевцова С.М. не пов`язана із наданням в оренду чи експлуатацію власного чи орендованого рухомого майна. 
Крім того, апелянт звертає увагу на те, що в обґрунтування позовних вимог ФОП Шевцов С.М. посилався на умови договору оренди обладнання №0-255 від 15.02.2018р., укладений між ФОП Шевцовим С.М. та ФОП Повшедною О.П., проте  зазначений договір не містить такої суттєвої умови, як термін його дії, пункт 6.1. договору відносно терміну його дії кореспондує до додатку до договору, проте і додаток не містить відомостей про термін дії договору. Більш того, матеріали справи також не містять відомостей про дію договору станом на момент виникнення спірних правовідносин.
Окрім викладеного, апелянт посилається на те, що ні договір, ні додаток до договору, ні інші матеріали справи не містять відомостей про те, що власником кавоварки Saeco Phedra EVO з інвентарним номером 9017NPE0005939 є саме позивач та відповідно саме він, як власник вказаного рухомого майна має право вимоги усунення його порушеного права шляхом відшкодування вартості цього майна.
Апелянт також не погоджується з висновком місцевого господарського суду про не застосування до спірних правовідносин положень статті 1166 Цивільного кодексу України, які на думку апелянта мали бути застосовані місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.07.2020 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Повшедної Оксани Павлівни на рішення Господарського суду Полтавської області від 10.03.2020 у справі №917/2240/19 залишено без руху. Встановлено Фізичній особі - підприємцю Повшедній Оксані Павлівні десятиденний строк з дня вручення ухвали скаржнику для виправлення недоліків апеляційної скарги, з тих підстав, що обставини  викладені в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, є не поважними.
Від апелянта надійшло клопотання про усунення недоліків (вх. 7261 від 04.08.2020р.), до якої додано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2020р., у зв`язку із відпусткою судді Бородіної Л.І., для розгляду справи №917/2240/19 сфоромовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Плахов О.В., суддя Здоровко Л.М.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2020р. задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця Повшедної Оксани Павлівни про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено; поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Повшедної Оксани Павлівни на рішення Господарського суду Полтавської області від 10.03.2020 у справі № 917/2240/19 та вирішено здійснити її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи; встановлено позивачу у справі строк до 25.08.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання відповідачу; встановлено  учасникам справи строк до 27.08.2020 для подання заяв, клопотань, тощо; зупинено  дію рішення господарського суду Полтавської області від 10.03.2020р. у справі № 917/2240/19.
21.08.2020р. відповідачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№7850), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Фізична особи - підприємця Повшедної Оксани Павлівни, рішення  господарського суду Полтавської області від 10.03.2020 у справі №917/2240/19 залишити без змін.

Судова колегія зазначає, що вказана апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи, зважаючи на приписи частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.02.2018р. між Фізичною особою-підприємцем  Шевцовим Сергієм Миколайовичем (надалі - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Повшедною Оксаною Павлівною (надалі - орендар) було укладено договір оренди обладнання № О-255 (надалі - договір  т.1 а.с.8-9), відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове оплатне користування автоматичні кавоварки (надалі - обладнання), виключно для використання за цільовим призначенням: приготування кави та/або також шоколадного напою (пункт 1.1 договору).
Специфікація, кількість та вартість обладнання зазначена у додатку - специфікації (додаток № 1 до договору), що є невід`ємною частиною договору (пункт 1.2. договору). 
В додатку № 1 до договору - специфікації від 15.02.2018 року (т.1 а.с. 10) визначено найменування обладнання -  Saeco Phedra EVO, заставна вартість 45000,00грн., оренда в місяць 1 грн., інвентаризаційний номер 9017NPE0005939.
У вказаному додатку також зафіксовано, що орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду обладнання, яке є предметом договору та зазначено в додатку №1.
Відповідно до пункту 1.4 договору, орендар несе повну матеріальну відповідальність за будь-яке пошкодження або втрату обладнання орендодавця та зобов`язаний відшкодувати орендодавцю всі завдані збитки, пов`язані з таким пошкодженням та/або втратою обладнання в повному обсязі.
Орендодавець зобов`язується встановити обладнання на місце, попередньо узгоджене між орендодавцем і орендарем (пункт 2.1. договору).
Пунктом 2.3. договору визначено, що орендодавець здійснює, а орендар сприяє орендодавцю в проведенні щорічної інвентаризації обладнання, яка проводиться в четвертому кварталі кожного року.
Орендар бере на себе відповідальність за  всі пошкодження або втрату обладнання. У випадку пошкодження обладнання, орендар зобов`язується відшкодувати орендодавцю всі витрати, пов`язані з тим, щоб повернути обладнання в робочий стан. У випадку зникнення або пошкодження обладнання орендар у 14-денний термін після втрати останнього відшкодовує орендарю вартість обладнання  в сумі, що дорівнює вартості обладнання, зазначеної в додатку та сплачує штраф, що вираховується як 100 гривень за кожний день затримки розрахунку (пункт 4.1. договору).
Даний договір укладений на строк, зазначений в додатку до цього договору. Дія даного договору автоматично продовжується на кожен наступний рік, якщо цього і кожного відповідного наступного року одна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про відсутність у неї намірів продовжувати дію його договору на наступний рік, - за 30 днів до дати закінчення дії договору. При здійсненні однією із сторін письмового повідомлення іншій стороні про не продовження дії договору, договір  припиняє свою дію з дати, яка є останнім днем дії договору, як зазначено в додатку чи відповідно останньою датою періоду на який договір був автоматично продовжений (пункт 6.1. договору) 

Як зазначав в позовній заяві позивач, під час проведення працівниками орендодавця чергової перевірки збереження орендарем переданого в оренду обладнання було встановлено відсутність у визначеному місці  кавоварки Saeco Phedra EVO, за усними поясненнями орендоване обладнання було викрадене. 
З метою досудового врегулювання спору 21.10.2019р. позивач звернувся до відповідача з претензією добровільно повернути обладнання, або у разі його відсутності сплатити його вартість в розмірі 45000,00грн. (т.1 а.с. 13-15). 
18.12.2019р. відповідачем було надано відповідь на претензію, в якій було повідомлено про те, що в ніч на 02.10.2019р. до належного йому магазину, розташованого у м. Пирятині, вул. Соборна, 25/1, шляхом віджиму дверей магазину проникли невідомі особи та таємно викрали кавомашину. За даним фактом відповідач звернувся до поліції з відповідною заявою, відомості про правопорушення цього ж дня були внесені до ЄДРДР та розпочато досудове розслідування (т.1 а.с. 59-61).
Оскільки відповідачем не було в добровільному порядку відшкодовано вартість орендованого майна, 26.12.2019р. Фізична особа-підприємець Шевцов Сергій Миколайович звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи - підприємця Повшедної Оксани Павлівни 51900,00 грн за договором оренди обладнання № О-255 від 15.02.2018р., з яких 45000,00грн. вартість автоматичної кавоварки Saeco Phedra EVO, 6900,00грн. штраф (т.1 а.с.1-26).
Рішенням господарського суду Полтавської області від 10.03.2020р.  у даній справі позов задоволено частково, з підстав викладених вище (т.1 а.с.95-104).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає наступне.

Предметом позовних вимог у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача  вартості втраченого обладнання за  договором оренди обладнання № О-255 від 15.02.2018р. в сумі 45000,00грн., а також штрафу в розмірі 6900,00грн. нарахованого на підставі пункту 4.1. договору за порушення термінів відшкодування вартості втраченого обладнання.

За приписами частини 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 6, 627 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною першою статті 628, статтею 629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як вірно зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди майна, що є одним із видів договорів оренди.
Відповідно до частини 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
З приписами статті 789 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Договір оренди обладнання № О-255 від 15.02.2018р. укладений між сторонами в письмовій формі, підписаний повноважними представниками сторін, які мають необхідний обсяг дієздатності, без зауважень і складання протоколу розбіжностей. Зміст договору не суперечить актами цивільного законодавства. Договір сторонами не оспорювався, недійсним у судовому порядку не визнаний.
Разом з тим, як під час розгляду справи місцевим господарським судом так і під час апеляційного перегляду даної справи апелянт посилався на те, що  договір оренди обладнання № О-255 від 15.02.2018р. не містить такої суттєвої умови, як термін його дії, у зв`язку із чим, відсутня можливість встановити, чи діяв договір між сторонами на момент виникнення спірних відносин (станом на дату зникнення орендованого майна - 02.10.2019р.).
Частинами 1 та 2 статті 763 Цивільного кодексу України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.  
Статтею 764 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Як було зазначено вище, пунктом 6.1. договору сторонами погодили, що даний договір укладений на строк, зазначений в додатку до цього договору. Дія даного договору автоматично продовжується на кожен наступний рік, якщо цього і кожного відповідного наступного року одна з сторін не повідомить письмово іншу сторону про відсутність у неї намірів продовжувати дію цього договору на наступний рік, - за 30 днів до дати закінчення дії договору. При здійсненні однією стороною письмового повідомлення іншій стороні про не продовження дії договору, договір припиняє свою дію з дати, яка є останнім днем дії договору, як зазначено в додатку чи відповідно останньою датою періоду на який договір був автоматично продовженим (ця дата є останнім днем дії договору).
Згідно статті 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що станом на 02.10.2019р. дія укладеного між сторонами договору була припинена за домовленістю сторін, оформленій належним чином, а також не містять доказів, які б свідчили про здійснення відповідачем повідомлення про відсутність намірів продовжувати дію договору або повідомлення про відмову від договору, колегія суддів приходить до висновку про те, що договір оренди обладнання № О-255 від 15.02.2018р. вважається продовженим на наступний календарний рік (в даному випадку на 2019 рік), що узгоджується з положеннями пункту 2 статті 763 Цивільного кодексу України.
Отже, укладений між сторонами договір оренди обладнання № О-255 від 15.02.2018р., на підставі якого заявлено позов про відшкодування вартості втраченого орендованого майна, в силу приписів статей 11, 204, 629 Цивільного кодексу України є правомірним, обов`язковим для виконання сторонами та породжує для них відповідні права і обов`язки.
Враховуючи вищевикладене, на думку судової колегії, доводи апелянта про те, що на момент викрадення майна, яке було предметом договору оренди обладнання №О-255 від 15.02.2018 року, зазначений договір був розірваний або припинив свою дію, є безпідставними.

За змістом положень статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Враховуючи дані норми, у відносинах між сторонами за договором повинна застосовуватись умова пункту 4.1. договору, яким передбачено що орендар бере на себе відповідальність за всі пошкодження або втрату обладнання. У випадку пошкодження обладнання, орендар зобов`язується відшкодувати орендодавцю всі витрати, пов`язані з тим, щоб повернути обладнання в робочий стан. У випадку зникнення або пошкодження обладнання орендар у 14-денний термін після втрати останнього відшкодовує орендодавцю вартість обладнання в сумі, що дорівнює вартості обладнання, зазначеної в додатку, та сплачує штраф, що вираховується як 100 гривень за кожен день затримки розрахунку.
Зазначений пункт договору прямо передбачає зобов`язання відповідача (орендаря) відшкодувати орендодавцю (позивачу) вартість обладнання, визначену додатком до договору, в разі настання факту зникнення такого обладнання.
Як було зазначено вище, в додатку № 1 до договору - специфікації від 15.02.2018р. визначено найменування обладнання -  Saeco Phedra EVO, заставна вартість 45000,00грн., оренда в місяць 1 грн., інвентаризаційний номер 9017NPE0005939 (т.1 а.с. 10).
У вказаному додатку також зафіксовано, що орендодавець передав, а орендар  прийняв в оренду обладнання, яке є предметом договору та зазначено в додатку №1.
Матеріалами справи також підтверджується факт зникнення обладнання внаслідок його викрадення невідомою особою 02.10.2019р., зокрема, копією повідомлення про початок досудового розслідування від 02.10.2019р., витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також, не заперечується відповідачем. 
Отже, враховуючи встановлений пунктом 4.1. договору 14-денний строк виконання зобов`язання щодо сплати на користь позивача вартості обладнання в розмірі 45000грн., визначений в додатку №1 до договору, почав свій перебіг 03.10.2019р. та закінчився 16.10.2019р., проте, відповідачем не було в добровільному порядку відшкодовано вартість втраченого обладнання, у зв`язку із чим колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 45000,00грн.

Колегія суддів також зауважує, що предметом позову у даній справі  не є вимоги про відшкодування збитків в порядку статті 1166 Цивільного кодексу України,  спірні правовідносини, виникли з приводу невиконання відповідачем договірних зобов`язань, передбачених пунктом 4.1. договору оренди обладнання № О-255 від 15.02.2018р., отже положення статті 1166 Цивільного кодексу України, які на думку апелянта не були застосовані місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача  штрафу в розмірі 6900,00грн. колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України).
Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на  правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові  наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 Господарського кодексу України). Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України визнаються  господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 Господарського кодексу України).
Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини першої статті 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону. 
За змістом положень частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або  у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). 
Між тим, для договірної практики та практики правозастосування  сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов`язання.  
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017р. у справі № 910/29752/15.
Як було зазначено вище, пунктом  4.1. договору, сторони погодили, що у випадку зникнення або пошкодження обладнання орендар у 14-денний термін після втрати останнього відшкодовує орендодавцю вартість обладнання в сумі, що дорівнює вартості обладнання, зазначеної в додатку, та сплачує штраф, що вираховується як 100 гривень за кожен день затримки розрахунку.
Судова колегія зазначає, що розмір договірної штрафної санкції, передбаченої пунктом 4.1 договору,  розраховано у певній сумі за кожну добу прострочення, що за визначенням статті 549 Цивільного кодексу України відповідає визначеному поняттю "пеня".
Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018р. у справі № 910/10156/17,  наслідки прострочення грошового зобов`язання настають, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
За змістом пункту 4.1 договору, зобов`язання орендаря сплатити певну суму на користь орендодавця є грошовим.
За приписами частини 2 статті 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.04.2019р. у справі №914/1126/14.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми неустойки, передбаченої пунктом 4.1 договору, яка за своєю правовою природою є пенею, в розмірі  2582,88 грн., тобто в межах подвійної облікової ставки НБУ за період, визначений позивачем в позовній заяві (з 19.10.2019р. по 26.12.2019р.).

Судова колегія також відхиляє доводи апелянта про те, що даний спір не відноситься до юрисдикції господарських судів, як такі, що ґрунтуються на довільному тлумаченні норм законодавства з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Згідно зі статтею 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.
Відповідно до статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру  юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Фізична особа - підприємець Повшедна Оксана Павлівна зареєстрована як фізична особа-підприємець з 23.11.2004р., до видів підприємницької діяльності відповідача віднесена, зокрема, роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. 
Неодмінними ознаками господарської діяльності є сфера суспільного виробництва з метою задоволення не власних потреб виробника, а інших осіб, поєднання приватного інтересу, наприклад, в одержанні прибутку та публічних інтересів суспільства в особі широкого кола споживачів.
Судова колегія зауважує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що обладнання, яке було предметом договору оренди № О-255 від 15.02.2018р. використовувалось відповідачем для власних особистих потреб, а не для здійснення підприємницької діяльності.
Більш того, як вірно зазначено господарським судом першої інстанції, та не заперечується апелянтом, передана за договором кавоварка використовувалась та була викрадена не з місця проживання відповідача, яке зазначено у витязі з ЄДРПОУ (м. Пирятин, вул. Горького, б. 52),  а з магазину, власником якого є відповідач, та який розташований за іншою адресою - м. Пирятин, вул. Соборна, 25/1.
Зазначене підтверджується відповіддю на претензію від 18.12.2019р. (т.1 а.с. 59), витягом з Єдиного  реєстру досудових розслідувань від 02.10.2019р. (т.1 а.с. 61), а також листом ст. слідчого Пирятинського відділу поліції від 02.10.2019 року, доданим до відзиву на позов (т.1 а.с. 60).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що обладнання, яке було предметом договору оренди № О-255 від 15.02.2018р., використовувалось відповідачем саме для здійснення господарської діяльності з торгівлі в магазині, спрямованій на задоволення потреб необмеженого кола споживачів, оскільки інше не доведено відповідачем, у зв`язку із чим, доводи апелянта про те, що даний спір не відноситься до юрисдикції господарських судів є безпідставними.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, зроблених Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку та відхиляються судовою колегією за необґрунтованістю, у зв`язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Повшедної Оксани Павлівни не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Полтавської області від 10.03.2020р. у справі №917/2240/19 слід залишити без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.
Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Повшедної Оксани Павлівни залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Полтавської області від 10.03.2020р. у справі №917/2240/19 залишити без змін.
Повний текст постанови складено  19 жовтня 2020р. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя                                                                    В.В. Лакіза

Суддя                                                                                           О.В. Плахов  

Суддя                                                                                           Л.М. Здоровко