Постанова
Іменем  України                                
 
23 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 394/258/19
 
провадження № 61-19231 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,               Шиповича В. В.,  
 
учасники справи:
позивач - фермерське господарство «Кожушка Юрія Івановича»;
відповідачі: ОСОБА_1 , селянське фермерське господарство «Васильєва Віталія Валерійовича»;
третя особа - державний реєстратор Новоархангельської районної державної адміністрації Кіровоградської області Мельник Сергій Володимирович; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу фермерського господарства «Кожушка Юрія Івановича» на ухвалу Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від  26 червня 2019 року у складі судді Партоліної І. П. та постанову Кропивницького апеляційного суду від  26  вересня 2019  року у складі колегії суддів: Черненка В. В., Авраменко Т. М., Суровицької Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.              Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2019 року фермерське господарство «Кожушка Юрія Івановича» (далі - ФГ «Кожушка Ю. І.») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , селянського фермерського господарства «Васильєва Віталія Валерійовича» (далі - СФГ «Васильєва В. В.»), третя особа - державний реєстратор Новоархангельської районної державної адміністрації Кіровоградської області Мельник С. В., про визнання договору оренди землі недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що 01 жовтня 2007 року між                                                ФГ «Кожушка Ю. І.» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди належної останній на праві приватної власності земельної ділянки             № 2217 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,05 гектарів, кадастровий номер 3523682900:02:000:9013, розташованої на території Надлацької сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області строком на 20 років, який зареєстровано у Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру 14 березня 2008 року (реєстраційний номер 040837600014).
У березні 2019 року йому стало відомо про те, що 20 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та СФГ «Васильєва В. В.» було укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки, про що державним реєстратором Новоархангельської районної державної адміністрації Кіровоградської області Мельником С. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку, номер запису про інше речове право - 30432090.
З метою досудового врегулювання спору він направив претензію на адресу СФГ «Васильєва В. В.», проте відповіді не отримав. Посилався на те, що укладеним договором оренди земельної ділянки порушено його права орендаря спірної земельної ділянки.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,052 га, кадастровий номер 3523682900:02:000:9013, розташованої на території Надлацької сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, укладений                           20 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та СФГ «Васильєва В. В.».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від  26 червня 2019 року провадження у справі за позовом                                                       ФГ «Кожушка Ю. І.» до ОСОБА_1 , СФГ «Васильєва В. В.», третя особа - державний реєстратор Новоархангельської районної державної адміністрації Кіровоградської області Мельник С. В., про визнання договору оренди землі недійсним закрито.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстав для визнання спірного договору оренди недійсним немає, оскільки відсутній предмет спору у зв`язку із розірванням спірного договору оренди землі, про що в державному реєстрі внесено запис про припинення правочину.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від  26  вересня 2019  року апеляційну скаргу ФГ «Кожушка Ю. І.» залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що підстав для визнання спірного договору оренди недійсним немає, оскільки відсутній предмет спору у зв`язку із розірванням спірного договору оренди землі, про що в державному реєстрі внесено запис про припинення правочину, а спірна земельна ділянка перебуває у користуванні позивача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У жовтні 2019 року ФГ «Кожушка Ю. І.» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                                 від 05 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 394/258/19 з Новоархангельського районного суду Кіровоградської області.                           
 
У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2020 року зазначену справу призначено до розгляду.

 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що предметом спору у справі є недійсність договору, і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. При цьому послалося на відповідну правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
01 жовтня 2007 року між ФГ «Кожушка Ю. І.» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди належної останній на праві приватної власності земельної ділянки № 2217 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,05 гектарів, кадастровий номер 3523682900:02:000:9013, розташованої на території Надлацької сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області строком на 20 років, який зареєстровано у Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру 14 березня 2008 року (реєстраційний номер 040837600014).
 
20 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та СФГ «Васильєва В. В.» було укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки, про що державним реєстратором Новоархангельської районної державної адміністрації Кіровоградської області Мельником С. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку, номер запису про інше речове право - 30432090.
 
ФГ «Кожушка Ю. І.» в порядку до судового врегулювання спору 04 березня 2019 року направило на адресу СФГ «Васильєва В. В.» та державного реєстратора Новоархангельської районної державної адміністрації Кіровоградської області Мельнику С. В. претензію щодо скасування державної реєстрації договору оренди, укладеного між ОСОБА_1 та СФГ «Васильєва В. В.»
 
25 березня 2019 року між ОСОБА_1 та СФГ «Васильєва В. В.» було укладено додаткову угоду про дострокове розірвання спірного договору оренди земельної ділянки від 20 лютого 2019 року.
 
Зазначена додаткова угода 27 березня 2019 року зареєстрована та внесена до Державного реєстру речових прав на нерухомість про реєстраціє іншого речового права.
 
Встановлено, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні ФГ «Кожушка Ю. І.».
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ФГ «Кожушка Ю. І.» підлягає задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають. 
 
У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).
 
Частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю.                        У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
За приписами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Згідно з частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
 
Відповідно до статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
 
Договір оренди земельної ділянки укладається в письмовій формі                           (стаття 14 Закону України «Про оренду землі»).
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Істотні умови договору оренди визначені в статті 15 Закону України «Про оренду землі» і за згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.
 
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у цій справі позовні вимоги зводяться до визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, який між відповідачами розірвано, а з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка ніколи не вибувала з фактичного користування позивача, жодних неврегульованих питань між сторонами договору не існує, як не доведено і існування будь-якого інтересу чи правовідносин з третіми особами з приводу укладення, виконання та припинення цього договору оренди, тобто зобов`язання за спірним договором є припиненими. Спору щодо цього майна не існує, відсутні підстави вважати про наявність предмета спору у справі.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
 
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
 
Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
 
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
 
Разом з тим, судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги наступне. 
 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
 
Якщо предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.
 
З огляду на зазначене, у постанові від 27 листопада 2018 року у справі                          № 12-112гс18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 918/144/15 (провадження № 3-1143гс15), оскільки розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені                    в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Відтак, у справі, яка переглядається суди дійшли передчасного висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, не взявши до уваги, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним, тому судам необхідно з`ясувати чи виконано оспорюваний договір, у якій мірі - повністю чи частково, що могло б свідчити про можливість пред`явлення відповідних вимог про його недійсність у судовому порядку.  
 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої та апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Частиною четвертою статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.                            У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу фермерського господарства «Кожушка Юрія Івановича» задовольнити.
 
Ухвалу Новоархангельського районного суду Кіровоградської області                            від  26 червня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду                         від  26  вересня 2019  року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                            В. В. Шипович