ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8487/20                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції:                                                                                                                          Кузьменко В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
01 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від     31 липня 2020 року (розглянута у спрощеному позовному провадженні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня)  у справі клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у справі за адміністративним позовом            ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ     «Фідобанк» Білої Ірини Володимирівни, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - 

                                                     В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року, ОСОБА_1 (далі- позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ       «Фідобанк» Білої Ірини Володимирівни (далі по тексту - відповідач 1) та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - відповідач 2), в якому просить: 1) визнати дії суб`єкта владних повноважень щодо відновлення неіснуючої заборгованості за кредитним договором №1687 від 23 липня 2008 року протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення дій спрямованих на протиправне застосування наслідків недійсності, а саме: заходів спрямованих на примусове стягнення неіснуючої заборгованості за кредитним договором №1687 від 23 липня 2008 року або відступлення третім особам права вимоги неіснуючої заборгованості за кредитним договором №1687 від 23 липня 2008 року; 2) зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій спрямованих на протиправне застосування наслідків недійсності до позивача, а саме: заходів спрямованих на примусове стягнення неіснуючої заборгованості за кредитним договором №1687 від 23 липня 2008 року або відступлення третім особам права вимоги неіснуючої заборгованості за кредитним договором №1687 від 23 липня 2008 року.
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про закриття провадження в адміністративній справі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від     31 липня 2020 року клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження в адміністративній справі №640/8487/20 задоволено, закрито провадження в адміністративній справі №640/8487/20 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» Білої Ірини Володимирівни та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Не погоджуючись з постановленою ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить дану ухвалу скасувати, як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі.
Закриваючи провадження у справі, суддя суду першої інстанції  виходив з того, що спірні правовідносини          не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.
Колегія суддів звертає увагу на те, що як свідчить зміст позовної заяви позивач оскаржує дії щодо відновлення неіснуючої заборгованості за кредитним договором та просить утриматись від дій спрямованих на примусове стягнення цієї заборгованості.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
За визначенням пункту 1 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
У свою чергу, згідно пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.
Колегія суддів звертає увагу, що в межах спірних правовідносин відповідачі не виконують публічно-владних управлінських функцій по відношенню до позивача.
У постанові від 04 липня 2018 року у справі №815/5392/16, провадження №11-465апп18, Велика Палата Верховного Суду, розглянувши касаційну скаргу на ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду в частині визнання правочину (операції), проведеного фізичною особою, нікчемним із одночасним застосуванням наслідків нікчемності, а саме - проведення сторнування банківських операцій з перерахування коштів з рахунку та відображення сторнованих коштів на рахунку їх первісного власника, дійшла наступних висновків:
« 33. Згідно із частинами першою, другою та десятою статті 38 Закону №4452-VI       Фонд (уповноважена особа Фонду) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.
34. За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 Закону №4452-VI, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними.
35. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не рішення уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону №4452-VI) незалежно від того, чи проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРТ БАНК» і видане згадане рішення. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, яке прийнято уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку. Відповідна правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №910/12294/16 від 11 квітня 2018 року, №910/24198/16       від 16 травня 2018 року та №910/17448/16 від 16 травня 2018 року.
Таким чином, із предмета та підстав позову, викладених у позовній заяві вбачається, що у даному випадку позивачем фактично оскаржуються дії відповідачів щодо перевірки правочину банку на предмет його нікчемності та застосування наслідків нікчемності, який, у свою чергу, є внутрішнім документом банку, не створює жодних обов`язків для позивача та третіх осіб, а тому не порушує права позивача і не може бути предметом розгляду в адміністративному суді, оскільки дані правовідносини пов`язані з виконанням цивільно-правових угод.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні Європейського суду З прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але и на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
З аналізу наведених вище норм слідує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін, а суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.
З урахуванням наведеного, даний спір не підлягає розгляду адміністративним судом та віднесений до юрисдикції господарського суду за правилами Господарського процесуального кодексу України.
Проаналізувавши зміст поданої позивачем заяви, встановлено наявність підстав для закриття провадження у справі, визначених      ст. 238 КАС України.
Частиною 1 статті 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Частина перша статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238       цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
Згідно ч. 2 ст.      238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що даний спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, тому провадження в адміністративній справі №640/8487/20 підлягає закриттю, а заявлені вимоги належить розглядати відповідному місцевому загальному суду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.
Колегія суддів дійшла висновку, що суддею суду першої інстанції винесено законне, обґрунтоване рішення з врахуванням норм чинного законодавства і не знаходить підстав для його скасування.
Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та є таким, що не відповідають обставинам справи.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.                                                     
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержання норм процесуального та матеріального права, в зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги  не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11,  241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від    31 липня 2020 року - без змін.  
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 06 жовтня 2020 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк 
                    
Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак,

                                                                                                                М.І. Кобаль