Справа № 445/425/20                                Головуючий у 1 інстанції: Пилип"як П.В. 
Провадження № 22-ц/811/1860/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:70

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Савуляка Р.В.
секретаря: Симець В.І.
з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про припинення стягнення аліментів та зарахування коштів.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що Золочівським районним судом Львівської області видано судовий наказ від 21 вересня 2018 року про стягнення з неї на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03 вересня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Стверджує, що з грудня 2018 року їх син з батьком не проживає, а проживає у її мами за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що Золочівським районним судом Львівської області видано судовий наказ від 13 січня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 09 січня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. Зазначає про те, що з вересня 2018 року на особисті потреби сина перерахувала 53 000 грн. і ще 5 000 грн. перераховано на його карту 03 березня 2020 року. Вважає, що саме з січня 2019 року перестали існувати підстави для стягнення з неї аліментів на утримання сина. З наведених підстав просить: припинити з 01 січня 2019 року стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти за судовим наказом Золочівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2018 року в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.09.2018 року та до досягнення дитиною повноліття; зарахувати кошти в сумі 58 000 грн., як кошти, перераховані нею на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , за період з 03 вересня 2018 року в рахунок сплачених аліментів. 
Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Припинено стягнення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів за судовим наказом Золочівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2018 року на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку – з моменту звернення до суду 04.03.2020 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 420 грн. 40 коп. судових витрат по сплаті судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з неправильним застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з висновками суду, що не відповідають обставинам справи. Апелянт стверджує, що тимчасове повернення до м. Золочева позивачки зумовлено лише необхідністю сплачувати аліменти на утримання сина, заборгованість за якими вона сплатила, а 22 травня 2020 року знову повернулася до АР Крим. Зазначає, що в мотивувальній частині ухвали Золочівського районного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року у справі № 445/1643/18 зазначено, що неповнолітній син ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в судовому засіданні вказав, що його матір протягом останніх семи років проживає в м. Севастополі АР Крим, а він увесь цей час проживав з батьком і лише з грудня 2018 р. по жовтень 2019 року проживає періодично з батьком, ОСОБА_1 або з бабусею, ОСОБА_4 . Стверджує, що неповнолітній ОСОБА_5 і надалі перебуває на його утриманні. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення  ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Рішення суду ОСОБА_3 не оскаржується, а відтак його законність та обґрунтованість перевіряється лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо припинення стягнення аліментів з ОСОБА_3 з 04.03.2010 року.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що змінилися обставини, які впливають на стягнення аліментів, оскільки неповнолітній син, ОСОБА_5 , проживає разом з матір`ю, яка його матеріально утримує, відтак стягнення з ОСОБА_3 аліментів слід припинити з часу звернення до суду з позовом.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 від 27 червня 2003 року (а..с 8).
Судовим наказом Золочівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2018 року у справі № 445/1643/18 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу про стягнення аліментів, виданого Золочівським районним судом Львівської області 21 червня 2018 року відмовлено.
Постановою старшого державного виконавця Золочівського районого відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 20 січня 2020 року відкрито виконавче провадження № 61008353 з примусового виконання судового наказу № 445/1643/18, виданого 21 вересня 2018 року Золочівським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Таким чином, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким дитина проживає.
Довідкою Підгородненської сільської ради № 58 від 10 лютого 2020 року підтверджується, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з грудня 2018 року проживав з бабусею, ОСОБА_4 , без реєстрації в будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності (а.с. 9).
Однак до грудня 2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав разом з батьком, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , що встановлено ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року.
З матеріалів справи вбачається, що з березня 2020 року неповнолітній ОСОБА_5 проживає разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 подав Акти обстеження матеріально-побутових умов громадянина ОСОБА_1 від 11 червня 2020 року та від 22 вересня 2020 року, а також довідку Золочівського міського виробничого житлово-комунального підприємства № 517 від 09 червня 2020 року та покликається на те, що 22 травня 2020 року ОСОБА_3 повернулася до АР Крим і на даний момент, неповнолітній ОСОБА_5 перебуває на його утриманні.
Актами обстеження матеріально-побутових умов від 11 червня 2020 року (а.с. 78) та від 22 вересня 2020 року (а.с. 110) підтверджується, що ОСОБА_1 проживає разом з сином, ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_2 .
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , яка є бабцею ОСОБА_5 та мітр`ю позивачки, в суді апеляційної інстанції підтвердила, що матір дитини час від часу приїжджає з АР Крим додому, і дійсно з травня місяця 2020 року надалі проживає в АР Крим, а її син, ОСОБА_5 проживає разом з батьком, ОСОБА_1 .
Аналізуючи встановлені фактичні обставини справи, пояснення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , колегія суддів приходить до висновку, що проживання сина сторін, ОСОБА_1 , разом з матрі`ю, ОСОБА_3 , має не постійний, а тимчасовий характер, і після ухвалення судом оскаржуваного рішення матір дитини знову виїхала в АР Крим, і син сторін фактично надалі проживає разом з батьком, а відтак припинення стягнення з ОСОБА_3 коштів на утримання сина, ОСОБА_5 , 2003 р.н., який надалі проживає з батьком, відповідачем у справі, суперечитиме матеріальним інтересам дитини, інтереси якої в першу чергу повинні враховуватися судом при вирішенні спорів про стягнення аліментів. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для припинення стягнення коштів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2020 року – скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 10.12.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П. 

Савуляк Р.В.