ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Херсон
справа № 658/947/20 
провадження № 22-ц/819/1764/20
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Ігнатенко П.Я.,	
  	Склярської І.В.,	
секретар	Геленко А.М.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області у складі судді Под`ячевої І.Д. від 06 жовтня 2020 року в справі за позовом Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законним представником яких є ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Каховської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, виселення та зобов`язання знятися з реєстраційного обліку,
встановив:

У березні 2020 року Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, виселення та зобов`язання знятися з реєстраційного обліку. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що Міністерство внутрішніх справ України є власником квартири АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 проходив службу на посаді інспектора патрульної служби групи патрульної служби Каховського РВ УМВС України в Херсонській області та отримав зазначене службове житло як посадова особа органів внутрішніх справ на підставі рішення виконкому Каховської міської ради м. Каховка № 272 від 15 червня 2010 року та ордеру на жиле приміщення № 28 на право зайняття службового житла.
Наказом УМВС України в Херсонській області № 57 о/с від 09 березня 2011 року ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ на підставі пункту ж статті 63 (за власним бажанням). 
Посилаючись на те, що відповідач втратив право користування службовим житлом з моменту звільнення з органів внутрішніх справ, але в добровільному порядку звільнити житло відмовляється, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування службовим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 ; виселити ОСОБА_1 із зазначеного службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення та зобов`язати його знятися з реєстраційного обліку.
В процесі розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та пославшись на те, що у спірному житловому приміщенні крім ОСОБА_1 проживають його дружина ОСОБА_2 та двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , просив суд залучити їх до участі у справі як співвідповідачів, а орган опіки та піклування Каховської міської ради - як третю особу, визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та виселити їх без надання іншого житлового приміщення і зобов`язати знятися з реєстраційного обліку.
Ухвалою суду від 11 червня 2020 року до участі у справі як співвідповідачів залучено ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_1 , а орган опіки та піклування – як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 
Рішенням суду від 06 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог внаслідок виключення спірного житла з числа службових не відповідають обставинам справи, наданим доказам та зроблені без врахування положень статей 387, 391 ЦК України щодо способів захисту речових прав шляхом подання власником майна віндикаційного та негаторного позовів, а також суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц щодо незаконності володіння особою службовим житлом без відповідних на те підстав та наявності у власника майна права вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. 
Крім того вважає висновки суду про те, що виселення малолітніх дітей є непропорційним втручанням зі сторони держави в право особи на житло зроблені з порушенням норм матеріального права, відповідно до яких право користування службовим приміщенням члена сім`ї наймача припиняється внаслідок припинення відповідного права у наймача, та практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої втручання держави у право на житло не є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно здійснюється згідно із законом та переслідує легітимну мету.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 її доводи не визнали, рішення суду вважають правильним та законним.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що виселення відповідачів із займаного ними жилого приміщення є непропорційним втручанням зі сторони держави в право осіб на житло, навіть з метою захисту державної власності, особливо малолітніх дітей, оскільки сім`я в квартирі прожила тривалий період часу, була вселена в неї на законних підставах, іншого житла відповідачі не мають та на сьогодні спірна квартира не є службовою відповідно да наданих суду доказів.
В процесі розгляду справи суд встановив, що однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , належить на праві власності Міністерству внутрішніх справ України, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
З 2014 року квартира обліковувалась на балансі УМВС України в Херсонській області на підставі наказу МВС України від 30 листопада 2012 року № 1868 та акту приймання-передачі квартир, придбаних Державною іпотечною установою.
ОСОБА_1 з 2003 року проходив службу на посаді інспектора патрульної служби групи патрульної служби Каховського РВ УМВС України в Херсонській області.
Рішенням виконкому Каховської міської ради № 272 від 15.06.2010 року ОСОБА_1 з сім`єю, яка складається з одного чоловіка, видано ордер №28 на право зайняття службового жилого приміщення жилою площею 19,5 кв.м., яке складається з однієї кімнати у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
Наказом МВС України в Херсонській області № 57 о/с від 09.03.2011 року ОСОБА_1 , звільнено з органів внутрішніх справ за статтею 63 пункт « ж»(за власним бажанням). На момент звільнення вислуга років у календарному обчисленні складала 07 років 10 місяців 25 днів.
10 січня 2018 року голова Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області звернувся до Каховської міської ради із клопотанням про надання згоди на виключення житлового приміщення, а саме: квартири загальною площею 37,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та в якій проживає ОСОБА_1 , із числа службового житла.
Рішенням виконкому Каховської міської ради № 44 від 13.02.2018 року «Про виключення приміщення з числа службових», вирішено, на підставі клопотання УМВС України в Херсонській області виключити жилі приміщення з числа службових: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 19,5 кв.м., загальною площею 37,2 наймач ОСОБА_1 , який з сім`єю проживає в цій квартирі, у зв`язку з тим, що відпала потреба в її використанні як службового житла.
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_2 від 22.06.2020 року, складеним представниками відділу у справах дітей: однокімнатна квартира, опалення індивідуальне, всі комунікації підключені, квартира у нежилому стані, потребує капітального ремонту, умови для проживання не створені. На момент обстеження особами здійснюється ремонт приміщення.
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 3336 та №3337 від 20.07.2020 року наданої відділом реєстрації місця проживання осіб Каховської міської ради, у спірній квартирі зареєстровані малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.07.2020 року відомості про наявність у відповідачів прав власності на нерухоме майно відсутні.
Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області в обґрунтування позовних вимог послалась на статті 124, 125 ЖК України, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, зазначивши, що формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.
Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.
Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:
осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;
осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;
осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;
осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;
пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання І і ІІ груп, осіб з інвалідністю І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;
одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (стаття 125 ЖК України).
Відповідач не підпадає під перелік осіб, яких не може бути виселено зі службового житла без надання іншого житлового приміщення.
Проте, як підтвержено матеріалами справи та не заперечується сторонами, у 2018 році саме за клопотанням Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області рішенням Каховської міської ради спірне жиле приміщення виключено з числа службових та на час вирішення судом спору, що виник між сторонами, статус службового житла щодо нього в установленому законом порядку не відновлено.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 3 статті 41 Конституції України також визначено, що громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.
Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу визначено випадки коли особу може бути виселено з жилого приміщення державного житлового фонду. Так, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 з сім`єю вселився в спірну квартиру, яка належить до державного житлового фонду, на законних підставах та протягом майже десяти років після звільнення з органів внутрішніх справ відповідачі проживали в цій квартирі, а питання щодо їх виселення компетентними органами в установленому законом, в тому числі судовому, порядку, не порушувалося.
Згідно акту обстеження сім`ї за місцем проживання від 22 червня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та їх малолітні діти фактично проживають в спірній квартирі та на час обстеження здійснюють в ній ремонт.
Відповідно до висновку від 29 липня 2020 року, наданого виконкомом Каховської міської ради про недоцільність виселення та зняття з реєстрації дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири АДРЕСА_1 , орган опіки та піклування вважає, що виселення дітей з квартири не відповідає інтересам малолітніх та порушує їх права на житло, у зв`язку з відсутністю у батьків іншого придатного для проживання житла.
       Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
       Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).
      ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
   Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
   Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).
   Статті 124-125 ЖК України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.
   Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.
   Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.
   Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).
   Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.
   Наявність нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів позивач обгрунтував тим, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло.
    Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
       Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).
       Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).
      Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14.
      Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
До наведених висновків щодо застосування статей 124, 125 ЖК України дійшла Велика Палата Верховного Суду, виклавши їх у постанові від 07 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Враховуючи, що хоч вселення відповідачів у спірну квартиру відбулося на законних підставах, однак на умовах тимчасового володіння нею, колегія суддів вважає висновок суду щодо застосування до спірних правовідносин положень статей 71, 72 ЖК України після виключення цієї квартири з числа службових помилковим.
Разом з тим, поведінка позивача, який протягом десяти років після припинення ОСОБА_1 трудових відносин з ним не висловив вимогу звільнити службову квартиру, давала відповідачам підстави проживати в ній протягом тривалого періоду часу, народжувати дітей, вважати її своїм житлом та здійснювати ремонтні роботи, не турбуючись про необхідність забезпечувати себе іншим житловим приміщенням, яке у них відсутнє. Наведені обставини та те, що на час вирішення судами спору спірна квартира не має статусу службового житла, свідчать про відсутність нагальної суспільної необхідності для застосування обмеження права відповідачів на повагу до житла та дає підстави вважати, що втручання у це право не є пропорційній переслідуваній легітимній меті, якою у спірних правовідносинах позивач вважає забезпечення службовим житлом інших працівників.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування і ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню із зазначених вище підстав.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд
постановив: 
Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області залишити без задоволення, а рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 06 жовтня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий                             Л.В. Пузанова

Судді:                                                                П.Я. Ігнатенко

                         І.В. Склярська

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова