Номер провадження: 22-ц/813/5876/20 
Номер справи місцевого суду: 520/18640/19
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського дитячого будинку-інтернат про зміну формулювання звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Одеського дитячого будинку-інтернат (далі – ОДБІ), у якому просила суд:
-визнати незаконним формулювання причин звільнення ОСОБА_1 в Наказі №106-к від 16.07.2019 року «за власним бажанням згідно із ст. 38 КЗпП України»;
-змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 у Наказі №106-к від 16.07.2019 року по ОДБІ з «за власним бажанням згідно із ст. 38 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням у зв`язку з невиконанням керівництвом інтернату законодавства про працю ч.3 ст. 38 КЗпП України»;
-зобов`язати керівництво ОДБІ внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 на сторінці 32, а саме замість «Звільнено згідно із ст. 38 КЗпП України» внести новий запис «звільнена за власним бажанням у зв`язку з невиконанням керівництвом інтернату законодавства про працю ч.3 ст. 38 КЗпП Україин»;
-стягнути з ОДБІ на користь ОСОБА_1 відповідно до ст. 44 КЗпП України вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в розмірі, тобто по 15519,64 грн. за 3 місяці, а всього 46558,92 грн.;
-стягнути з ОДБІ на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку 15519,64 грн. за кожний місяць з моменту звільнення по день винесення рішення по справі;
-стягнути з ОДБІ на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 20000 грн.;
-стягнути з ОДБІ на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 12000 грн.;
-допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року у позовній заяві ОСОБА_1 до Одеського дитячого будинку-інтернат про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди - відмовлено повністю.
       Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року та винести нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 .
У відзиві на апеляційну скаргу, представник Комунальної організації ОДБІ – Джулай Д.О., посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року залишити без змін. 
В судове засідання, призначене на 13.12.2020 року,  сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
02.12.2020 року на електронну адресу апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 , у якій вона просить суд розглянути справу без її участі та без участі її представника. 
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».
Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинностіз 26 жовтня 2020 року.
Отже, вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний».
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому вирішені питання про забезпечення позову, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність обгрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що з 24.02.2009 року позивачка ОСОБА_1 працювала в Одеському дитячому будинку–інтернаті на посаді завідуючої медичної частини та займала 0,5 ставки завідуючої медичною частиною і 0,5 ставки лікаря-педіатра.
25 лютого 2019 року, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в Одеському дитячому будинку-інтернаті, скороченням з 01 травня 2019 року штату працівників, відповідно з вимогами чинного законодавства, враховуючи подання профспілкового комітету Одеського дитячого будинку-інтернату, Наказом № 57-ос було створено комісію у складі голови профспілкового комітету ОСОБА_3 , заступника директора Паламарчука Т.І., головного бухгалтера Чоботар H.I., молодшої медичної сестри ОСОБА_4 , сестри-господині ОСОБА_5 , старшого інспектора з кадрів ОСОБА_6 .
Наказом № 57-ос визначено — у термін до 28 лютого 2019 року розглянути кожну кандидатуру працівника на звільнення, що надана керівником структурного підрозділу та оформити своє рішення протоколом.
Також, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в Одеському дитячому будинку-інтернаті та скороченням штату працівників, керуючись ст. 49 КЗпП України, ст. 20 ЗУ «Про зайнятість населення», на підставі наказу від 25 лютого 2019 року № 56-ос «Про внесення змін до штатного розкладу», з яким, позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис у зазначеному наказі, наказом № 60-ос від 26 лютого 2019 року старшому інспектору з кадрів Тасімовій Т.О. було визначено попередити в термін до 28 лютого 2018 року персонально працівників про наступне їх звільнення 30 квітня 2019 року та запропонувати іншу роботу.
Повідомленням про наступні зміни в організації праці та скорочення чисельності працівників будинку-інтернату відповідно до чисельності вихованців та підопічних № 12 від 26 лютого 2019 року позивача ОСОБА_1 було повідомлено про виведення із штатного розпису посад 0, 25 шт. од. посади лікаря-педіатра та 0, 5 шт. од. посади завідувача медичного кабінету.
Ці зміни у штатному розкладі були зумовлені приведенням штатного розпису відповідача у відповідності до норм чинного законодавства, а саме — «норм часу і норм чисельності працівників будинків інтернатів (усіх типів) та стаціонарних відділень територіальних центрів соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян системи праці та соціального захист) населення», затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 01 жовтня 2008 року за № 411.
Позивача було повідомлено, що за нормативами на посаду лікаря-педіатра приходиться 0, 25 шт. од. Одночасно позивача було попереджено, що, у разі відмови працювати на вказаних умовах, її буде звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Позивач відмовилась отримати повідомлення, про що свідчить відповідна відмітка на повідомленні № 12 від 26 лютого 2019 року, та був складений відповідний акт № 01 від 26 лютого 2019 року.
Позивачу було направлено повторне повідомлення від 25 квітня 2019 року № 22 із змістом, аналогічним повідомленню № 01 від 26 лютого 2019 року, з яким позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис у повідомленні. Жодних заперечень щодо наказу від 25 лютого № 56-ос «Про внесення змін до штатного розкладу» позивачем не надано.
Наказом № 137-ос від 30 травня 2019 року було затверджено новий режим роботи лікаря-педіатра, а саме: 08 год. 00 хв. - початок роботи, 9 год. 48 хв. - кінець робочого дня. Із даним наказом позивач також була ознайомлена.
Наказом № 109-ос від 30 квітня 2019 року старий штатний розпис відповідача було визнано таким, що втратив чинність.
Позивачу надавались відпустки, відповідно її заяв (накази від 03 травня 2019 року № 46-в та від 31 травня 2019 року № 61-в).
16 липня 2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою про звільнення, на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України та 16 липня 2019 року відповідачем було прийнято наказ № 106-к про звільнення ОСОБА_1 .
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 38 КЗпП України визначено підстави для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Частиною 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Судовим розглядом справи встановлено, що з травня 2016 року ОСОБА_1 займала посаду завідувача медичної частини лікаря-педіатра.
25 лютого 2019 року, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в Одеському дитячому будинку-інтернаті та скороченням з 01 травня 2019 року штату працівників, відповідно з вимогами чинного законодавства, враховуючи подання профспілкового комітету Одеського дитячого будинку-інтернату, Наказом № 57-ос було створено комісію у складі голови профспілкового комітету ОСОБА_3 , заступника директора ОСОБА_7 , головного бухгалтера ОСОБА_8 , молодшої медичної сестри ОСОБА_4 , сестри-господині ОСОБА_5 , старшого інспектора з кадрів ОСОБА_6 .
У позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що при узгодженні штатного розкладу на 2019 рік, позивачу залишили 0,5 ставки завідуючої медичної частиною та 0,25 ставки лікаря - педіатра. Також зазначала, що весною поточного року відношення з боку директора до позивача та до медичної частини в цілому кардинально змінилось, ніби то з боку керівництва відповідача здійснювались дії, направлені на звільнення позивача.
Разом з тим, відповідно до листа Мінсоцполітики України від 15 липня 2011 року № 195/13/1334 «Про неповний робочий час», роботодавець зі своєї ініціативи має право на встановлення неповного робочого часу працівникам за умови, що на підприємстві, в установі, організації провадяться зміни в організації виробництва і праці, і з додержанням процедури, передбаченої ч. 3 ст. 32 КЗпП України.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці — систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших — працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Матеріалами справи встановлено, що у березні 2019 року позивач ОСОБА_1 була письмово повідомлена про скорочення посади завідуючої медичної частини та 01 липня 2019 року була переведена на посаду лікаря-педіатра.
Отже, враховуючи те, що з травня 2016 року ОСОБА_1 займала посаду завідувача медичної частини лікаря-педіатра, у березні 2019 року її письмово повідомили про скорочення посади завідуючої медичної частини, а з 01 липня 2019 року її було переведено на посаду лікаря-педіатра, тому висновки районного суду про те, що процедура зміни істотних умов праці була дотримана, є обґрунтованими, оскільки збережено можливість продовження роботи позивача за тією ж спеціальністю. 
Матеріалами справи також встановлено, що 16 липня 2019 року позивач ОСОБА_9 подала заяву про звільнення з займаної посади лікаря - педіатра Одеського дитячого будинку-інтернату з 17 липня 2019 року на підставі п. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, посилаючись на низку порушень, допущених відповідачем (а.с. 22). 
При цьому матеріалами справи встановлено та позивачем не спростовано, що 17 липня 2019 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, що підтверджується Актом № 1 про відсутність на робочому місці від 17 липня 2019 року, складений о 09 год. 00 хв., Актом № 2 про відсутність на робочому місці від 17 липня 2019 року, складений о 10 год. 00 хв. та Актом № 3 про неотримання трудової книжки позивача у день звільнення, складений о 17 год. 00 хв. 
Достовірність у вищевказаних актах підтвердили: Голова профспілкового комітету — ОСОБА_10 , Старший інспектор з кадрів — ОСОБА_6 , Головний бухгалтер — ОСОБА_11 , Соціальний працівник — ОСОБА_12 , медичні сестри - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , сторожи - ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , водій автотранс портних засобів — ОСОБА_18 . 
При цьому, жодних заяв чи звернень ОСОБА_1 щодо тиску з боку керівництва на вказаних осіб при складані вищевказаних актів в матеріалах справи не містять. 
Відповідач здійснив повний грошовий розрахунок з позивачем та ОСОБА_1 була звільнена 17 липня 2019 року на підставі власної заяви про звільнення.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними. 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає про те, що вона є інвалідом ІІ групи пенсійного віку, а тому відповідно до ст. 172 КЗпП на власника або уповноваженого ним органу покладається обов`язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій та встановлювати за їх проханням неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створювати пільгові умови праці, однак вказані вимоги відповідач не виконав.
Проте апеляційний суд критично відноситься до вказаних доводів апелянта, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» підприємства, які використовують працю осіб з інвалідністю, зобов`язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.
Таким чином, питання щодо встановлення режиму неповного робочого часу слід вирішувати після надання індивідуальної програми реабілітації, а тому прохання керівництва щодо надання вищезазначеної програми є цілком законним.
Матеріалами справи встановлено, що заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що стосовно надання програми реабілітації, мова йде про відповідь відповідача на звернення позивача від 04 червня 2019 року щодо встановлення графіку роботи лікаря - педіатра на 0, 25 шт. од., за бажанням позивача. 
Разом з тим, у відповіді від 13 червня 2019 року, за № 401/1 відповідач правомірно висловив прохання до позивача щодо надання такої програми реабілітації, проте позивач ОСОБА_1 таку програму не надала так як вважала, що відповідач такими вимогами порушує її права та законодавство, що регулює спірні відносини.
У апеляційній скарзі представник позивача зазначив, що виконати вимогу відповідача щодо надання індивідуальної програми реабілітації неможливо, однак при цьому не надав жодних підтверджень такої неможливості виконання вимоги відповідача. 
З вищевикладеного вбачається, що посилання представника позивача на те, що вимога керівництва щодо надання індивідуальної програми реабілітації незаконна та ґрунтуються на власних міркуваннях і, зокрема, на посиланні на Лист Мінсоцполітики України №470/19/71-16 від 06 вересня 2016 року, який має суто рекомендаційний характер, та не є правовою підставою чи доказом, який підтверджує незаконність дій відповідача. Зі змісту листа вбачається, що Мінсоцполітики України не передбачено надання послуг професійної реабілітації особам пенсійного віку, але про ненадання індивідуальних програм реабілітації інвалідам жодного посилання не міститься.
У той же час, у Законі України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 03 липня 2019 року, не зазначено жодних обмежень у видачі індивідуальної програми реабілітації.
Посилання позивача на наказ Мінсоцполітики України № 893 від 06 червня 2019 року «Про встановлення штатних розкладів будинків-інтернатів» є також необґрунтованими, з огляду на те, що зміни до штатного розкладу юридичної особи відповідача здійснювались до набрання законної сили вказаним наказом, на підставі наказу від 25 лютого № 56-ос. 
Щодо тверджень апелянта про стягнення вихідної допомоги, апеляційний суд зазначає наступне. 
Так, відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) — у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Як встановлено матеріалами справи, у відповідача відсутні порушення трудової дисципліни, на які посилається позивач, як на підставу звільнення її за нормами ч. з ст. 38 КЗпП України, тому позовні вимоги у частині виплати позивачеві вихідної допомоги є недоведеними.
Щодо вимоги позивача про стягнення за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку заробітної плати 15 519, 64 грн. за кожний місяць з моменту звільнення по день винесення рішення у справі, то відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день — наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Саме таких висновків дійшов Верховний суд України у своїй постанові від 13.03.2017 року по справі №6-259цс17.
Більше того, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як - невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, що викладено у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі №6-2912цс16. 
Відповідачем було повністю розраховано позивача відповідно до вимог чинного законодавства. З огляду на відсутність позивача на робочому місці 17 липня 2019 року, при цьому, позивачеві було направлено лист з проханням забрати трудову книжку, що було здійснено позивачем 29 липня 2019 року. Свою незгоду із розміром сум виплат, здійснених на розрахунковий рахунок, позивач ОСОБА_1 не заявляла.
Крім того, позивач ОСОБА_1 просила також стягнути на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн., посилаючись на те, що зазнавала погане відношення від директора Одеського дитячого будинку-інтернату та що відносно неї «стало робитися все можливе та неможливе» для того, щоб вона звільнилася з роботи.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайновоі) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайновоі) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого — спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Позивач, відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України, жодними належними та допустимими доказами не доводить спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди.
Позивач була завчасно ознайомлена із усіма Наказами відповідача щодо тих чи інших штатних змін, погоджувалась із ними та у судовому порядку їх не оскаржувала.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з цим, відповідачем всупереч частини 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано до суду першої інстанції беззаперечних доказів, що свідчили б про правові підстави звільнення позивача з посади сестри медичної поліклініки за ч.1 ст. 38 КЗпП.
Крім того, апеляційний судзазначає, що за змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги підстав для його скасування не вбачається. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського дитячого будинку-інтернат про зміну формулювання звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 14.12.2020 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

О.С. Комлева