Постанова 
Іменем України 
 
18 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 462/6192/18
провадження № 51-3680км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
судді:                                                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                                      ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
засудженого                                                                       ОСОБА_6 ,
захисника (відеоконференція)                                      ОСОБА_7 
розглянув у  відкритому  судовому  засіданні  касаційну скаргу засудженого                            ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140060003146, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Новояворівськ Яворівського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України такого, що не має судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.187 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.
Цим же вироком також засуджено ОСОБА_8 , щодо якого касаційні скарги не подані.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він, маючи умисел на вчинення розбою з метою заволодіння чужим майном, 01 вересня 2018 року о 03:00 год. за попередньою змовою із ОСОБА_8 , із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, вчинили розбійний напад на ОСОБА_9 , заволодівши його майном на суму 2 024 грн.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 30 квітня  2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений просить судові рішення щодо нього скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вважає, що постанова про визнання речових доказів від 01 вересня 2018 року є недопустимим доказом, оскільки в судовому засіданні речові докази не оглядалися.
Вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст.  419 КПК України, оскільки переконливих аргументів на спростування всіх доводів поданих скарг суд апеляційної інстанції не навів. 
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений та захисник підтримали касаційну скаргу. 
Прокурор заперечував щодо задоволення касаційної скарги та просив її відхилити. 
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6   у вчиненні інкримінованого злочину, з яким погодився апеляційний суд, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно  до ст. 94 вказаного Кодексу.
При цьому суд першої інстанції, заслухавши показання винних, потерпілого, свідків та дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку належні та допустимі докази.
Зокрема, суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки про доведеність винуватості  ОСОБА_6 , послався у вироку на показання потерпілого ОСОБА_9 , який детально розповів про обставини вчинення щодо нього розбійного нападу.
Також суд на підтвердження винуватості та доведеності вини ОСОБА_6   у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, обґрунтовано послався на протокол слідчого експерименту з потерпілим, огляду предметів, постанову про визнання речових доказів.
Посилання в касаційній скарзі, що постанова про визнання речових доказів від                                      01 вересня 2018 року є недопустимим доказом, оскільки в судовому засіданні речові докази не оглядалися, не вбачаються обґрунтованими.
Із журналу судового засідання та технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове засіданні за 09 жовтня 2019 року (Т-3, а.с. 244), вбачається, що суд у судовому засіданні безпосередньо дослідив матеріали кримінального провадження, в тому числі і постанову про визнання речових доказів від 01 вересня 2018 року (Т-1, а.с. 88-89) та протокол їх огляду від тієї ж дати(Т-1, а.с. 87). Клопотання про безпосереднє дослідження самих речових доказів у судовому засіданні не заявлялося, не було воно заявлене й у змісті апеляційної скарги захисника в інтересах ОСОБА_6 .  
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б в контексті вимог ст.ст.85, 86, 87 КПК України свідчили про необхідність визнання доказу недопустимим або неналежним, не встановлено.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження діяння                     ОСОБА_6    обґрунтовано отримало правову оцінку за ч. 2 ст. 187 КК України. Отже, вважати, що судом неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, немає підстав.
При призначенні ОСОБА_6    покарання відповідно до вимог  ст. 65 КК України суд вимог КК України дотримався. Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції при розгляді кримінального провадження надав відповіді на  доводи апеляційних скарг та обґрунтовано визнав їх безпідставними. Свої висновки з цих питань, з якими погоджується й колегія суддів касаційного суду, суд належним чином умотивував. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, не встановлено.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6  – без задоволення.  
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
 
ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                               ОСОБА_3