Постанова                                               
Іменем України
 
07 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 201/4014/18-ц
провадження № 61-13362св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1  на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради (далі - КП «Теплоенерго») про визнання незаконним ненадання відповіді на звернення, визнання претензії та стягнення моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що 10 квітня 2013 року він уклав з відповідачем договір № 03155 про надання послуг централізованого опалення. В результаті неконтрольованої додаткової подачі води до системи опалення оператором котельні, що обслуговує будинок, в якому знаходиться його квартира, взимку в мороз -10 градусів через переповнення розширювального баку, що знаходиться на даху будинку, відбувся вилив гарячої води і обмерзання зовнішньої стіни будинку    АДРЕСА_1 з боку двору, що призвело до залиття його квартири, яка знаходиться на четвертому поверсі вказаного будинку. Пошкодженими через залиття виявилися стеля, стіна та шпалери. З цього приводу він 20 лютого 2018 року звернувся до відповідача з актом-претензією з метою усунення вказаного виливу та відшкодування збитків, але на його звернення відповідач в передбачений законом триденний термін не відповів, чим фактично визнав зазначені в цьому акті обставини.
Позивач просив:
визнати відсутність своєчасної відповіді на акт-претензію до КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради порушенням вимог статті 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 39 «Правил надання послуг централізованого опалення, подачі холодної гарячої води та водовідводу», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, пунктів 19, 24 договору про надання послуг централізованого опалення № 03121 від 15 квітня 2013 року і статей 4, 10, 27 Закону України "Про захист прав споживачів"; 
визнати відсутність на протязі трьох днів відповіді на акт-претензію позивача від 20 лютого 2018 року, що була зареєстрована відповідачем КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради 20 лютого 2018 року, фактом визнання відповідачем неякісного надання послуг теплопостачання, що призвели до залиття квартири позивача; 
стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2019 року позовну заяву задоволено частково.
Визнано відсутність своєчасної відповіді на звернення, акт-претензію ОСОБА_1 до КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради порушенням вимог статті 18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", пункту 39 "Правил надання послуг централізованого опалення, подачі холодної гарячої води та водовідводу", затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, пункту 19, 24 договору про надання послуг по централізованому опаленню № 03121 від 15 квітня 2013 року і статей 4, 10, 27 Закону України "Про захист прав споживачів".
Визнано відсутність на протязі трьох днів відповіді на акт-претензію позивача від 20 лютого 2018 року, що була зареєстрована відповідачем КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради 20 лютого 2018 року, фактом визнання відповідачем некісного надання послуг теплопостачання, що призвели до залиття квартири мешкання позивача.
Стягнуто з КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради на користь позивача              ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3 000 грн.
В задоволенні решти позову ОСОБА_1 до КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради про стягнення моральної шкоди відмовлено.
Вирішено питання про стягнення судового збору.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності. Рішення суду мотивовано тим, що позивач подав відповідачу акт-претензію 20 лютого 2014 року, відповідь на його скаргу в передбачений законом строк не була надана. Позивачем надані належні докази наявності моральної шкоди та підтверджено факт заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року апеляційну скаргу КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради  задоволено.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року  скасовано та постановлено нове.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради про визнання незаконним ненадання відповіді на звернення, визнання претензії та стягнення моральної шкоди відмовлено у повному обсязі.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що наданий позивачем акт-претензія не мав підстав для його складання у визначеному позивачем порядку, оскільки посилань на відхилення у якості послуг акт не містить, а викладені в ньому обставини вказують на те, що позивач фактично скаржиться на залиття його квартири. Неможливо вважати складений позивачем акт-претензію щодо залиття його квартири внаслідок обмерзання стіни будинку фактом ненадання послуг або надання їх не у повному обсязі.
Позивачем не надано доказів виклику представника виконавця для складання та підписання акту-претензії. Позивач звернувся до відповідача 20 лютого 2018 року, відповідь на його скаргу була надана 26 лютого 2018 року, тобто в передбачений законом строк, та направлена простим листом без повідомлення, оскільки Закон України "Про звернення громадян" не передбачає направлення відповідей на звернення рекомендованою поштою з повідомленням.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують завдання позивачу моральної шкоди.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У липні 2019 року ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року, залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що в акті-претензії вказано на порушення технології при підживленні системи опалення, що призвело до переповнювання розширювального баку і витікання теплоносія, що в свою чергу призвело до обмерзання. Це є відхиленням кількісних та якісних показників в наданій послузі з виробництва та постачання теплової енергії, що завдало матеріальної шкоди споживачам в результаті залиття квартири. Висновок суду про відсутність доказів виклику представника відповідача для складання акту-претензії неспроможний і суперечить обставинами справи. Позивач зареєстрований у квартирі № 36 , яка належить йому на праві спільної власності. Моральні збитки заподіяно йому внаслідок порушення відповідачем технології при наданні послуг з виробництва та постачання теплової енергії.
Аргументи інших учасників справи
У вересні 2019 року КП «Теплоенерго» направило відзив на касаційну скаргу, у якому просить  залишити постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
Відзив мотивований тим, що з аналізу змісту касаційної скарги вбачається власна незгода позивача з оскаржуваною постановою та власні міркування щодо переоцінки зібраних у справі доказів. Апеляційним судом викладено обґрунтований висновок щодо неможливості вважати складений позивачем акт-претензію щодо залиття його квартири внаслідок обмерзання стіни будинку фактом ненадання послуг або надання їх не у повному обсязі. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують завдання позивачу моральної шкоди.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2019 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року  відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції.
У вересні 2019 року цивільна справа № 201/4014/18-ц надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
Суди встановили, що 10 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради укладено договір № 03155 про надання послуг з централізованого опалення (далі - Договір).
У лютому 2018 року в мороз -10 градусів, в результаті неконтрольованої додаткової подачі води до системи опалення оператором котельні, що обслуговує будинок, в якому знаходиться квартира позивача, через переповнення розширювального баку, що знаходиться на даху будинку, відбувся вилив гарячої води і обмерзання зовнішньої стіни будинку АДРЕСА_1 з боку двору, що призвело до залиття квартири в тому числі і позивача, яка знаходиться на 4 поверсі вказаного будинку. Пошкодженими через це в його квартирі виявилися стеля, стіна та шпалери. 
20 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з актом-претензією з метою усунення вказаного виливу, ремонту системи теплопостачання та відшкодування збитків, але на його звернення відповідач в передбачений законом триденний термін не відповів, чим фактично визнав зазначені в цьому акті обставини.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернувся до відповідача з актом-претензією 20 лютого 2018 року, відповідь на його скаргу була надана 26 лютого 2018 року, тобто в передбачений законом строк, та направлена простим листом без повідомлення.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палата Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
Тому заявлені позивачем вимоги щодо визнання незаконним ненадання відповіді на звернення та визнання відсутність на протязі трьох днів відповіді на акт-претензію позивача фактом визнання відповідачем неякісного теплопостачання не є ефективним способом захисту порушеного права.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Тлумачення статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
 
У пунктах 49-51 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зазначено, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг».
Встановивши, що позивачем не доведено наявність моральної шкоди, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним ненадання відповіді на звернення, визнання претензії, але помилився щодо мотивів такої відмови. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про визнання незаконним ненадання відповіді на звернення, визнання претензії змінити, виклавши в цій частині її мотивувальну частину в редакції цієї постанови; в іншій частині постанову апеляційного суду слід залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про визнання незаконним ненадання відповіді на звернення, визнання претензії, змінити, виклавши в цій частині її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про стягнення моральної шкоди залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   В. І. Крат
 
Судді:                                                                           Н. О. Антоненко
 
                                                                                     І. О. Дундар
 
                                                                                                           В. І Журавель
 
                                                                                                           Є. В. Краснощоков