ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1548/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/4730/18 Категорія: 307010000 	Опалинська О. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       13 жовтня 2020 року                                                                м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді секретар	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В. Торопенко Н.М.	

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач (скаржник) – ОСОБА_2 , 
третя особа – Костянтинівська сільська рада Смілянського району,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08.07.2020 (ухвалене о 15 год. 16 хв. у залі судових засідань Смілянського міськрайонного суду, повний текст складено 14.07.2020, суддя в суді першої інстанції Опалинська О.П.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Костянтинівська сільська рада Смілянського району Черкаської області, про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

у грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила, після послідуючого уточнення, визнати заповіт, посвідчений секретарем виконкому Костянтинівської сільської ради Смілянського району 09.08.2018, яким ОСОБА_3  заповів ОСОБА_2  належну йому частину будинку, недійсним та визнати за нею право власності на 1/2 частину  будинковолодіння  АДРЕСА_1 . Вказано на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат ОСОБА_3 , після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 . Позивач дізналася, що 17.02.2005 ОСОБА_3 склав заповіт в якому все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося заповів позивачу та ОСОБА_4 . Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла позивач та відповідач по справі. Під час подання заяви про прийняття спадщини позивач дізналася від приватного нотаріуса Смілянського районного нотаріального округу Компанієць О.Г., що ОСОБА_3 перед смертю склав заповіт на ОСОБА_2 , який посвідчений секретарем Костянтинівської сільської ради Смілянського району 09.08.2018.
Позивач зазначає, що її брат ОСОБА_3 був одиноким. Однак від сусідів вона дізналася, що до ОСОБА_3 09.07.2018 переїхала ОСОБА_2 разом із своїми батьками. ОСОБА_3 тяжко хворів та мав онкологічну патологію. Відповідач самовільно без дозволу лікаря вивезла його із лікарні та нікого не допускала до нього. За станом здоров`я та у зв`язку з перенесеними операціями позивач не  усвідомлював значення своїх дій, не міг розмовляти. У Смілянській районній лікарні ім. С. Бобринської позивачу повідомили, що 26.07.2018 ОСОБА_3 отримав направлення у онкодиспансер м. Черкаси, але на її телефонні дзвінки у онкодиспасері їй  повідомили, що ОСОБА_3 до даного закладу  не звертався.
Позивач запевняє, що спірний заповіт був складений під тиском на ОСОБА_3 , крім того заповіт був підписаний спадкодавцем біля приміщення Костянтинівської сільської ради Смілянського району та в присутності секретаря сільської ради, що можуть підтвердити свідки. Вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним в зв`язку з тим, що він не відповідає дійсній волі спадкодавця.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08.07.2020 позовні вимоги у справі задоволено. Суд виходив з того, що при посвідченні спірного заповіту не було дотримано вимог щодо його посвідчення, а саме не зазначено про те, що цей заповіт посвідчено поза межами приміщення сільської ради. Ці обставини суд встановив на підставі наданих свідками показань.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подала 11.08.2020 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням залишити без задоволення позовні вимоги у справі. В обґрунтування вказано на те, що взяті до уваги судом показання свідків у справі не вказують однозначно на посвідчення спірного заповіту біля сільської ради, так як при самому посвідчення ці свідки присутні не були, а лише вказують, що секретар сільської ради йшла до автомобіля в якому сидів спадкодавець. Докази з приводу нотаріальної відмови у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину подано з порушенням норм процесуального права поза межами строку на їх подання.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .
Із свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого Костянтинівською сільською радою Смілянського району, вбачається, що батьками ОСОБА_3 , 1954 року народження (відповідач у цій справі), є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 10, 66). Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого Костянтинівською сільською радою Смілянського району, що батьками ОСОБА_3 ,  1959 року народження (спадкодавця), значаться ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 9, 66).
Як вбачається зі свідоцтва про одруження серія НОМЕР_3 , виданого відділом РАГС Залізничного РУЮ м. Львова, ОСОБА_7 уклала шлюб і змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (а.с. 11, 67). Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00001231213 від 01.09.2009 ОСОБА_9 уклала шлюб і змінила прізвище на « ОСОБА_10 » (а.с. 72). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00001230216 від 01.09.2009 ОСОБА_3 уклала шлюб і змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с. 73). 
Тобто позивач є рідною сестрою спадкодавця ОСОБА_3 .
Із витягу про державну реєстрацію прав №31565784 від 06.10.2011 вбачається, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29.07.2011 (а.с. 70, 71).
Як вбачається із договору дарування від 30.11.1993 ОСОБА_3 прийняв в дар 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 (а.с. 74). 
Тобто позивач є співвласником та спадкодавець за життя був співвласником вказаного домоволодіння.
Згідно повідомлення КНП «Смілянська багатопрофільна лікарня ім. Софії Бобринської» №1403 від 31.10.2019 та епікризу 2939 вбачається, що ОСОБА_3 перебував в хірургічному відділенні з 14.07.2018 по 26.07.2018 з діагнозом: Cr сліпої кишки. Гостра кишкова непрохідність. Розлитий канцероматозний перитоніт (а.с. 108, 109, 112).
З довідки   КЗ Черкаський обласний Онкологічний диспансер ЧОР  №913 від 03.08.2018 вбачається, що ОСОБА_3 встановлено діагноз  Са сліпої кишки ст. 4 кл.гр. 4 ТЗ-4NхМ1 Мтс в великий сальник та рекомендовано паліативне лікування за місцем проживання при потребі застосування наркотичних анальгетиків (а.с. 110).
Як вбачається із довідки  Комунального некомерційного підприємства «Черкаська обласна психіатрична лікарня» Черкаської обласної ради ОСОБА_3 , 1959 року народження, знаходився на стаціонарному лікуванні з 15.11.1985 по 15.01.1986; з 03.10.1987 по 20.10.1987; з 15.05.1997 по 10.06.1997; з 30.06.2005 по 12.07.2005; з 25.09.2006 по 06.10.2006 з діагнозом розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю (а.с. 121-126).
Також ОСОБА_3 09.08.2018 було складено заповіт, яким він все своє майно заповів ОСОБА_2 . Цей заповіт посвідчено секретарем виконкому Костянтинівської сільської ради Смілянського району та зареєстровано в реєстрі за №117. 
Вказаний заповіт оспорює позивач у справі, зазначаючи, що спадкодавець за станом здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та про те, що фактично заповіт посвідчувався у машині під сільською радою (тобто поза приміщенням сільської ради), однак про це не вказано в його тексті, що свідчить про порушення правил посвідчення заповіту.
Правовідносини між сторонами справи, які ґрунтуються на вказаних фактичних обставинах, мають таку правову регламентацію.
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі.
У свою чергу ст.1251ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Отже заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Таким чином дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Вказане слідує з практики ВС у поставної від 27.02.2020 у справі №761/19304/17.
У даному випадку суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те висновку про те, що позивачем, всупереч вимог ч.1 ст.81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано доказів того, що спадкодавець внаслідок стану свого здоров`я чи психіки не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, що скаржником під сумнів в апеляційній скарзі не ставиться.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів того, що за станом свого здоров`я заповідач не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складенні спірного заповіту. Відповідні доводи є припущеннями позивача. Наявність в особи тяжкої хвороби та больового синдрому не може безсумнівно свідчити про неможливість такої особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, за відсутності відповідного висновку експертизи.
Посилання позивача на те, що зазначені обставини підтверджуються показаннями свідків мають бути відхилені, адже об`єктивно підтвердити існування такого стану в особи лише на основі його сприйняття сторонніми не можливо. Точну оцінку, за обставин цієї справи, могло бути надано лише експертом з відповідного виду спеціальних знань на основі дослідження усіх медичних та інших даних про особу спадкодавця.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі  № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У постанові ВС від 09.01.2019 у справі №759/2328/16-ц зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону.                        
З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Визнання заповіту недійсним, про що позивач порушує питання в цій справі, регламентовано статтею 1257 ЦК України, частина перша якої передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частина 2 цієї ж статті встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Отже лише у разі, якщо при судовому розгляді буде встановлено відсутність волевиявлення особи на складення того чи іншого заповіту суд може визнати такий заповіт недійсним.
Якщо ж при судовому розгляді встановлюється, що заповіт складений особою, яка не мала на це права, або його складено з порушенням вимог щодо форми та посвідчення, то такий заповіт є нікчемним, тобто недійсним в силу закону, а суд не має підстав визнавати його недійсним, як оспорюваний.
Однак суд першої інстанції, на основі наданих показань свідків, прийшов до висновку про те, що спірний заповіт складено поза межами приміщення сільської ради, однак про цю обставину тексті заповіту не зазначено, що не відповідає вимогам законодавства щодо форми при посвідченні заповіту, що на думку суду, є підставою для визнання його саме недійсним. 
Проте з обґрунтованістю таких висновків суду першої інстанції в цій справі апеляційний суд погодитися не може, адже фактично заслухані свідки пояснювали лише той факт, що секретар виконкому сільської ради йшла з паперами з приміщення сільської ради до автомобілю, в якому сидів спадкодавець, що саме по собі не може підтверджувати факт власне складення спірного заповіту поза приміщенням сільської ради та є припущенням суду, яке покладено в основу рішення, що протирічить процесуальним вимогам ч.6 ст.81 ЦПК України про те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд взагалі не з`ясовував у третьої особи по справі - органу місцевого самоврядування, яким посвідчено спірний заповіт, обставин щодо місця його складення та посвідчення.
При цьому з дослідженого судом заповіту вбачається, що він складений у письмовій формі, містить: місце, час та дату його складення , прізвище ім`я та по батькові заповідача та спадкоємця, зазначено дату та місце народження заповідача, місце його проживання, ідентифікаційний номер, саме заповідальне розпорядження спадкодавця, підпис спадкодавця, особу, яка посвідчувала заповіт із її підписом, дані про встановлення дієздатності заповідача, реєстрацію в реєстрі.
Отже посилання суду на те, що заповіт складений з порушенням форми, тому не відповідає вимогам законодавства є необґрунтованими, і таким, що не відповідає обставинам справи. 
Інших доказів, які б свідчили про те, що спірний заповіт посвідчено поза приміщенням сільської ради, матеріали справи не містять. Натомість з тексту заповіту вбачається, що він складений та посвідчений у приміщенні сільської ради, оскільки про інше в ньому не вказано. 
Також при судовому розгляді не було встановлено іншої невідповідності спірного заповіту за формою чи змістом вимогам законодавства, що б давало суду підстави констатувати нікчемність спірного правочину.
З урахуванням вищенаведеного відсутні також підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно, оскільки спірний заповіт, складений на іншу особу, є чинним.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08.07.2020 у даній справі слід скасувати у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та прийняти постанову про відмову у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати скаржника по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді в сумі 2114,40 грн. слід компенсувати за рахунок позивача.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – задовольнити.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08.07.2020 у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Костянтинівська сільська рада Смілянського району Черкаської області, про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно – скасувати.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2114,40 грн. судового збору за розгляд цієї справи в апеляційному суді.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 16.10.2020.

Суддя-доповідач                        

Судді