Ухвала
Іменем України
 
22 жовтня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 1617/1760/12
провадження № 61-14067ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2012 року у складі судді Сегет Я. С. та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 серпня 2020 року у складі судді Дорош А. І.
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку із часу подачі заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття, а також стягнення аліментів на утримання позивача у зв`язку із проживанням з нею дітей віком до трьох років у твердій грошовій сумі у розмірі 500,00 грн щомісячно із часу подачі позову до суду і до досягнення меншою дитиною трьох років.
 
Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2012 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітніх дочок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_5 . Стягнення вирішено проводити щомісяця, починаючи із 12 листопада 2012 року - дня подачі позовної заяви до суду, до досягнення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повноліття у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Стягнуто із ОСОБА_2 аліменти на утримання дружини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнення вирішено проводити щомісяця, починаючи із 12 листопада 2012 року - дня подачі позовної заяви до суду в твердій грошовій сумі у розмірі 500,00 грн до досягнення меншою дитиною ОСОБА_5 трьохрічного віку. Допущено негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
 
13 серпня 2020 року до Полтавського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на вказане рішення суду першої інстанції.
 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 серпня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2012 року.
 
21 вересня 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2012 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 серпня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без руху та надано для усунення недоліків строк до 30 жовтня 2020 року, але не більше десяти днів з дня вручення цієї ухвали, а саме: надати докази сплати судового збору. 
 
У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, а саме: квитанція про сплату судового збору. 
 
Таким чином, недоліки касаційної скарги усунуто. 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 
Щодо оскарження рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2012 року
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині треті цієї статті.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Ураховуючи, що рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2012 року не було предметом перегляду по суті судом апеляційної інстанції, тому у відкритті касаційного провадження в частині оскарження заявником цього судового рішення необхідно відмовити з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України. 
 
Щодо оскарження ухвали Полтавського апеляційного суду від 21 серпня 2020 року
 
Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення      вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою, правильне застосування апеляційним судом норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.
 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Порушення пункту 1 статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.
 
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).
 
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553\39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342\95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. 
 
Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду із апеляційною скаргою) незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Зазначений у частині другій статті 358 ЦПК України річний строк є присічним і не застосовується лише у випадках, вказаних у цій нормі.
 
Встановивши, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, копію рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2012 року отримав 12 грудня 2012 року, проте із апеляційною скаргою сторона відповідача звернулася лише у серпні 2020 року, тобто із пропуском строку на апеляційне оскарження більше ніж 8 років, суд апеляційної інстанції, керуючись частиною другою статті 358 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки встановлені обставини виключають існування випадків, за умови яких суд має можливість поновити строк на апеляційне оскарження, пропущений більше ніж на один рік з дня складення повного тексту судового рішення. 
 
Верховний Суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka andSheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).
 
У цій справі право відповідача на доступ до суду, хоч і було обмежене, проте це обмеження не шкодить самій суті відповідного права, воно передбачено законом для стабільності судових рішень й дотримання принципу Res judicata. Крім того, ОСОБА_2 , користуючись послугами адвоката, не скористався правом подати апеляційну скаргу протягом визначеного законом строку.
 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
 
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2012 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 серпня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей та на дружину до досягнення меншою дитиною трьохрічного вікувідмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик