ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

16 листопада 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/3232/19
Головуючий у першій інстанції – Коваленко А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1186/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Бечка Є.М.,
суддів – Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат та процентів за користування чужими грошовими коштами,
дата складання повного тексту рішення не вказано, місце його ухвалення –м.Прилуки,

                                      В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою в якій просила стягнути з ОСОБА_1 три відсотки річних, інфляційні збитки та проценти за користування чужими грошовими коштами, всього 10946 грн 21 коп. та 768 грн 40 коп. у відшкодування судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 листопада 2014 року о 18:45 год. в м.Києві на перехресті вулиць Дарницьке шосе – Сортувальна, з вини відповідача ОСОБА_1 сталося ДТП, під час якої відбулося зіткнення автомобіля «Хюндай» під керуванням ОСОБА_1 з автомобілем «Мітсубіші» під керуванням ОСОБА_3 , який належав ОСОБА_4 згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, та відбулось пошкодження вказаних автомобілів. 
Між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 25 серпня 2015 року, яка діяла в інтересах ОСОБА_4 , було укладено угоду про відшкодування шкоди.
Рішенням апеляційного суду м.Києва від 16 травня 2017 року у справі №753/4071/16 за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» на користь ОСОБА_2 було стягнуто з ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» 21073 грн 28 коп. В рішенні суду зазначено, що з приводу різниці між фактично сплаченою позивачем ОСОБА_2 сумою 37410 грн та даною сумою 21073 грн 28 коп. ОСОБА_2 має право звернутися з вимогами в порядку ст.1194 ЦК України. В указаній справі позивачка вимог до винного водія не заявляла.
Оскільки з ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» було стягнуто 21073 грн 28 коп., то залишились невідшкодованими грошові кошти у розмірі 16336 грн 72 коп., що підлягають стягненню з відповідача як з винної в ДТП особи. 
Позивачка 14 червня 2017 року на підставі ст.530 ЦК України звернулася до відповідача з Претензією про сплату грошових коштів в порядку регресу у розмірі 16336 грн 72 коп. з підтверджуючими документами. 
Відповідач отримав претензію 19 червня 2017 року, та протягом 7 днів після отримання претензії зобов`язаний був сплатити кошти у сумі 16336 грн 72 коп., однак до даного часу цього не зробив.
Постановою Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 16336 грн 72 коп. в рахунок відшкодування заподіяної ДТП шкоди, в порядку регресу.
Починаючи з 27 червня 2017 року позивачка вважає відповідача таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання в сумі 16336 грн 72 коп., і тому за період з 27 червня 2017 року по 09 вересня 2019 року просила стягнути з нього 3% річних у сумі 1080 грн 86 коп. та інфляційні збитки у сумі 3990 грн 88 коп., а також відсотки за користування чужими грошовими коштами у сумі 5874 грн 47 коп.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року задоволено частково позов ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивачки три відсотки річних у сумі 1080 грн 86 коп. та інфляційні збитки у сумі 3990 грн 88 коп., а всього 5071 грн74 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції виходив з того, що стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних є грошовим зобов`язанням в силу п.3 ч.2 ст.11 ЦК України, на які поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування грошовими коштами, суд першої інстанції вказав на те, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем щодо відшкодування заподіяної шкоди врегульовані главою 82 ЦК України, яка не передбачає нарахування та стягнення відсотків в разі невідшкодування винним заподіяної шкоди. 
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішення, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . 
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що положення ст.625 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки відшкодування шкоди – це відповідальність, а не боргове зобов`язання.
Вказував, що жодними з норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат та процентів за користування чужими грошовими коштами. Зазначав, що судом першої інстанції також було порушено норми процесуального права, а саме, суд позбавив передбаченого процесуальним законодавством права надати відзив на позов та розглянув справу без врахування його заперечень проти позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без зміни, посилаючись на його обґрунтованість та законність. Вважає, що доводи апеляційної скарги правильності висновків не спростовують.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України, справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Учасники справи повідомлені про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) сторін, у встановленому законом порядку. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги і відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до наступного висновку. 
Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням апеляційного суду м.Києва від 16 травня 2017 року стягнуто з ПАТ «СК «Український страховий стандарт» на користь ОСОБА_2 у відшкодування шкоди в порядку регресу 21073 грн 28 коп. (а.с.14-16). 
У даному рішенні зазначено, що 26 листопада 2014 року о 08 год. 45 хв. на перехресті вулиць Дарницьке шосе – Сортувальна в м.Києві з вини ОСОБА_1 сталася ДТП, під час якої відбулося зіткнення автомобіля «Хюндай» під керуванням ОСОБА_1 з автомобілем «Мітсубіші» під керуванням ОСОБА_3 , який належав ОСОБА_4 згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, та відбулось пошкодження вказаних автомобілів. 
Згідно з рахунком – фактурою від 25 серпня 2015 року вартість ремонту автомобіля з номерним знаком НОМЕР_1 становить 37410 грн, проте згідно з висновком судової авто – товарознавчої експертизи від 05 грудня 2016 року вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу станом на 26 листопада 2014 року становить 21073 грн 28 коп., а станом на 05 грудня 2016 року – 31752 грн 63 коп.
Станом на 26 листопада 2014 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як власника наземного транспортного засобу – автомобіля з номерним знаком НОМЕР_2 , була застрахована в ПАТ «СК «Український страховий стандарт» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС 9066974 від 09 квітня 2014 року, з встановленням ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну потерпілого – 50000 грн, з франшизою-нуль.
Також рішенням апеляційного суду м.Києва від 16 травня 2017 року встановлено, що 25 серпня 2015 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_4 згідно з довіреністю від 22 жовтня 2010 року, було укладено Угоду про відшкодування шкоди, завданої автомобілю «Мітсубіші» з номерним знаком НОМЕР_1 внаслідок ДТП, що сталась 26 листопада 2014 року, з метою ремонту вказаного автомобіля, у розмірі 37410 грн, згідно з якою ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_7 вказану суму. 
Постановою Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування шкоди в порядку регресу 16336 грн 72 коп. (а.с.8-13).
Оскільки з ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» було стягнуто 21073 грн 28 коп., то залишились невідшкодованими грошові кошти у сумі 16336 грн 72 коп., що підлягають стягненню з відповідача, як з винної в ДТП особи.
З розрахунку, наданого позивачкою, за період з 27 червня 2017 року по 09 вересня 2019 року 3% річних становить 1080 грн 86 коп., виходячи з розрахунку: 16336 х 3/100/365 х 805 (а.с.23).
З розрахунку інфляційних збитків вбачається, що позивачкою нараховано 3990 грн 88 коп. виходячи з розрахунку: (6336 х 124,43 / 100 %) – 16336 грн (а.с.24).
Також позивачкою було нараховано відсотки за користування чужими коштами (а.с.25).
ОСОБА_2 14 червня 2017 року направила на адресу відповідача претензію, в якій повідомила останнього про необхідність перерахування коштів в сумі 16336 грн 72 коп. на її користь протягом семи днів з дня отримання претензії (а.с.17), яку відповідач отримав 19 червня 2017 року (а.с.18 зв.). 

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до змісту статті 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.
Статтями 524, 533-535 і 625 ЦК України передбачено, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Проаналізувавши зміст зазначених положень законодавства, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору страхову суму. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Відтак, страхове відшкодування за своєю суттю є грошовим зобов`язання, а тому на такого роду правовідносини розповсюджуються положення ст. 625 ЦК України. 
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку та стягнув з відповідача на користь позивачки інфляційні витрати та три проценти річних, оскільки позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних, інфляційних витрат є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та за користування відповідачем утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що дія ч.2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, - не заслуговують на увагу, оскільки постановою ВП ВС від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц зроблено висновок, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, зокрема і зобов`язань, що виникають з факту завдання  шкоди особі.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а саме суд першої інстанції позбавив ОСОБА_1 на право надати відзив на позов, в якому викласти всі заперечення, не впливають на правильність рішення суду першої інстанції оскільки право на надання своїх заперечень відповідач використав, подавши заяву про перегляд заочного рішення, яка була розглянута судом у визначений законом спосіб.
Аргументи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість рішення суду в оскарженій частині не впливають, правильності висновків не спростовують.
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих стороною позивача при розгляді справи. 
Згідно ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Постановляючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та штрафу, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку в цій частині.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

                                    П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:                                  Судді: