ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 р.	Справа № 520/12867/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Харківського окружного адміністративного суду  (головуючий І інстанції Мар`єнко Л.М., м. Харків) від 24.02.2020 року (повний текст рішення складено 05.03.2020 року) по справі №520/12867/19
за позовом  ОСОБА_1 
до Державної міграційної служби України
треті особи Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області
про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати пункт 6 (п.п. 6.1 - 6.2) наказу Державної міграційної служби України № 246 від 04.09.2019 про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання щодо скасування посвідки на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що їй було повідомлено про скасування посвідки на постійне проживання в Україні на підставі пункт 6 (п.п. 6.1 - 6.2) наказу Державної міграційної служби України № 246 від 04.09.2019 р.. Також позивач зазначив, що спірний наказ відповідача вважає таким, що прийнятий всупереч вимогам законодавства, через що підлягає скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 року по справі №520/12867/19 позовні вимоги задоволено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Відповідач та треті особи про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.
Позивач повідомлявся на адреси, що містяться в матеріалах справи, поштові відправлення повернулися з відміткою пошти: "причини невручення – адресат відсутній".
Відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Тобто, відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України позивач вважається повідомленим належним чином.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно висновку ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 10.08.2004 (а.с. 51), громадянка СРВ ОСОБА_1 , 1962 р.н., у 1990 році прибула в Україну на професійне навчання згідно з Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 р.
З січня по липень 1990 позивач працювала на Київському заводі "Ленінська кузня". Під час роботи на заводі здобула кваліфікацію електромонтажниці. Після звільнення з роботи залишилася проживати в Україні.
Вказаним висновком рекомендовано документувати громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 посвідкою на проживання в Україні терміном "безстроково".
Як вбачається з матеріалів справи, ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області оформило і видало позивачу посвідку на проживання серії НОМЕР_1 від 10.08.2004 (а.с. 56).
Також судом першої інстанції встановлено, що до ГУ ДМС України в Харківській області звернувся громадянин СРВ ОСОБА_2 , з заявою щодо здійснення обміну посвідки на постійне проживання в Україні, у зв`язку з обміном, який в свою чергу отримав дозвіл на імміграцію як чоловік іммігрантки - ОСОБА_1 , за результатами чого на адресу УДМС України в Київській області направлено лист від 15.05.2018 № 6301.8.1-2694/63.2-18, в якому ГУ ДМС України в Харківській області просив повідомити підстави подачі тимчасової посвідки на постійне проживання на ім`я ОСОБА_1 , 1962 р.н., серії НОМЕР_1 , видану 10.08.2004 р. ВГІРФО ГУМВС України в Київській області, терміном дії - безстроково (а.с. 53).
Суд першої інстанції також встановив, що наказ Державної міграційної служби України від № 246 від 04.09.2019 р. про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання щодо скасування посвідки на постійне проживання громадянці СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято на підставі висновку ЦМУ ДМС України у м. Києві та в Київській області від 28.08.2019 р. (а.с. 64-68).
Вказаним висновком від 28.08.2019 про перевірку матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина СРВ ОСОБА_3 , ГУ ДМС України в Київській  області визначено, що рішення  про видачу посвідки на постійне проживання громадянки СРВ ОСОБА_1 було прийнято у порушення вимог законодавства (а.с. 59-62).
На підставі вказаного висновку Державною міграційною службою України прийнято наказ № 246 від 04.09.2019 р. “Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання”, зокрема, пунктом 6 (підпунктами 6.1-6.2) визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідка на постійне проживання громадянки СРВ ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , видана ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області 10.08.2004 р.
Не погодившись з таким рішенням відповідача (в частині, що стосується прав позивача) ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність законних підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні, оскільки висновок ЦМУ ДМС у Київській області від 28.08.2019 суперечить дійсним обставинам справи, відтак, прийнятий на його підставі ДМС України спірний наказ № 246 від 04.09.2019 р. в частині пункту 6 (п.п. 6.1 - 6.2) наказу Державної міграційної служби України  є таким, що підлягає скасуванню.
В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що що посвідка на постійне проживання, видана позивачеві 10.08.2004, була оформлена з порушенням норм міграційного законодавства. Так, за змістом пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» іноземці вважаються такими, які мають дозвіл на імміграцію в Україну, якщо вони прибули в Україну до 06.03.1998 за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, залишилися проживати в Україні та звернулися протягом 6 місяців з дня набрання чинності цим Законом (07.08.2001) із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні. На момент звернення у 2003 році позивача із заявою щодо отримання посвідки, вказана норма Закону, що надавала іноземному громадянину право отримати посвідку без дозволу на імміграцію, не могла бути застосована. Враховуючи викладене, вказує, що з нечинного акту не можуть виникати правові відносини між особою та державним органом. Стверджує, що позивачу із заявою про отримання дозволу на імміграцію необхідно було звернутись до 07 лютого 2002 року, оскільки з 08 лютого 2002 року абзац 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України “Про імміграцію” не міг бути застосованим. Однак, позивач звернувся з такою заявою лише 26.06.2003, тобто після закінчення строку, вказаного у Законі, а тому він не набув в силу приписів абз.4 пункту 4 розділу V “Прикінцеві положення” Закону України “Про; імміграцію” права на отримання дозволу на імміграцію, оскільки не дотримався однієї з визначальних умов для цього, встановлених законом, а саме порушив строк звернення із заявою про надання посвідки.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III (далі – Закон № 2491) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Так, за визначенням ст. 1 Закону № 2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. 
Відповідно до абз. 4 п. 4 Прикінцевих Положень Закону № 2491 вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.
Згідно з абз. 6 ст.1 Закону № 2491 посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні. 
За твердженням апелянта, на момент звернення позивача до ВГІРФО УМВС України в Київській області із заявою про надання посвідки, норма п.4 розділу V Закону № 2491, яка надавала право на оформлення посвідки без оформлення дозволу на імміграцію, втратила чинність. Отже, законодавством, чинним на час оформлення позивачеві посвідки на постійне проживання у 2004 році, не було передбачено оформлення такої посвідки без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону № 2491. Оскільки позивач звернувся після передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну з дня набрання чинності Законом № 2491, права на оформлення посвідки він не мав.
Вказане твердження колегія суддів вважає помилковим, з урахуванням наступного. 
В абзаці четвертому пункту 4 розділу V Закону № 2491 зазначено: “Вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим   Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні”. 
Відповідно до абзацу шостого пункту 4 Розділу V Закону № 2491 особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону. 
Отже, колегія суддів зазначає, що на момент звернення позивача до ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області із заявою про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону № 2491. 
Таким чином, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1990 році з метою працевлаштування, після закінчення закладу професійно-технічної освіти, залишилася проживати в Україні, а Закон України “Про імміграцію”, прийнятий 07 червня 2001 року, передбачав набуття дозволу на імміграцію позивачем в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Отже, позивачу у відповідності до положень Закону України “Про імміграцію”, правомірно була надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 27.03.2019 по справі № 820/1863/17, від 11.07.2018 по справі № 820/2244/16, від 29.03.2018 по справі № 820/1881/17, від 13.03.2018 по справі № 820/3610/17, від 27.02.2018 по справі № 810/1709/17.
Статтею 12 Закону № 2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. 
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції) визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі по тексту – Порядок № 1983).
Відповідно до п. 21 Порядку № 1983 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. 
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку № 1983). 
За приписами п. 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. 
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону № 2491. Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (п.24 Порядку № 1983). 
З наведених вище вимог Закону № 2491 та положення Порядку № 1983 вбачається, що перевірка з питання скасування дозволу на імміграцію проводиться за поданням органу внутрішніх справ, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. 
Вказаними нормами на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, як на суб`єктів владних повноважень, покладено обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.
Колегія суддів зазначає, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні на підставі п. 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону № 2491, ВГІРФО ГУМВС України в Київській області проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявив та надав позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.
Разом з тим, посиланням на вказану ж норму Закону відповідач обґрунтовує і прийняття протилежного рішення - висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні.
При цьому, ані судом першої, ані судом апеляційної інстанції не встановлено, що з дати видання посвідки виникли обставини, передбачені ст. 12 Закону № 2491, які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію (посвідки на постійне проживання в Україні) позивача.
Згідно з пунктом 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону № 2491. 
Отже, посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.08.2018 по справі № 820/1608/17.
Однак, ані статтею 12 Закону № 2491, ані жодною іншою нормою законодавства України не передбачено підставою для прийняття органом міграційної служби рішення про визнання недійсною посвідки на постійне проживання чи скасування дозволу на імміграцію, пропуск заінтересованою особою шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні.
Як зазначалось вище, пунктом 6 частини 1 статті 12 Закону № 2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України. 
Разом з тим, “інших випадків”, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством передбачено не було.
Крім того, з приводу доводів апелянта про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, слід відмітити, що пунктом 2 розділу V “Прикінцеві положення” Закону № 2491 було зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.
Пунктом 3 розділу V “Прикінцеві положення” Закону № 2491 рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом. 
З метою забезпечення виконання Закону № 2491 Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінет міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V “Прикінцеві положення” Закону № 2491.
Таким підзаконним актом стала постанова Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання” від 26.12.2002 № 1983. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України “Про імміграцію”, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V “Прикінцеві положення” Закону № 2491 (з простроченням на 1 рік 2 місяці).
Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України “Про імміграцію” відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 у порядку, передбаченому постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983 вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого “Прикінцевими положеннями” Закону України “Про імміграцію”.
Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин В`єтнаму не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002, оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п. 2 розділу V Прикінцевих положень Закону № 2491 та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001.
Доводи відповідача про те, що з 08 лютого 2002 року, тобто після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення із заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абзацу шостого пункту 4 Розділу V “Прикінцеві положення” Закону № 2491  втратила чинність, є необґрунтованими, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне. 
Недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання. 
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.02.2018 по справі №810/1709/17, від 20.03.2019 по справі № 820/391/19.
Доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача, видана ВГІРФО ГУМВС України в Київській області, отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, апелянтом не надано.
Однак, в оскаржуваному висновку визнано, що оформлення посвідки здійснено безпідставно.
Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадових осіб, які складали, затверджували та видали посвідку на постійне проживання, за прийняття безпідставного рішення не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано доказів правомірності п. 6 (пп. 6.1- 6.2) наказу ДМС України “Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання” № 246 від 04.09.2019 в частині, що стосується позивача.
З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що наказ ДМС України № 246 від 04.09.2019 в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання, виданої громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (п.6 (пп.6.1- 6.2) Наказу) прийнятий не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України “Про імміграцію” та Порядком № 1983.
Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів також вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні “Кlаss та інші проти Німеччини” від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, “орган”, що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.
Під визначенням терміну “процесуальні гарантії” вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.
Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме: п.23 Порядку №1983. 
Громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.
Відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що за весь час проживання на Україні позивачем порушено чинне законодавство України, в тому числі Закону України “Про правовий статус іноземців”, або вчинено злочин.
На підставі викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача та третіх осіб порушує права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси як іноземця та породжують негативні наслідки для нього.
Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.
Таким чином, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування посвідки на постійне проживання в Україні без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наказ ДМС України № 246 від 04.09.2019 в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 (п.6 (пп.6.1- 6.2) Наказу) є протиправним та підлягає скасуванню. Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є  справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 року по справі №520/12867/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 року по справі №520/12867/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	

Повний текст постанови складено  12.10.2020 року