ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8048/20 Справа № 207/1059/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бистрова Л. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого - судді Деркач Н.М.,
               суддів: Куценко Т.Р., Макарова М.О., 
               при секретарі Лященко С.Г.,

       розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 липня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В:
       У квітні 2020 року АТ КБ “ПриватБанк” звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 11590,44 грн.
       В обґрунтування позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк” посилається на те, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 16.12.2011 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється за графіком погашення кредиту та процентів. ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором не виконав у повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 24.03.2020 року становить 11590,44 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту – 338,65 грн.; заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит – 137,28 грн.; нарахована пеня – 10086,39 грн.; штраф (фіксована частина) – 500 грн.; штраф (процентна складова) – 528,12 грн.
       Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
       Не погодившись з указаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
       При цьому апелянт зауважив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, оскільки банк звернувся до суду в межах строку позовної давності та стягнення заборгованості з її складовими передбачено кредитним договором. 
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
               Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Зазначеним вимогам судове рішення в оскаржуваній частині відповідає не у повній мірі.
       Судом встановлено, що 16.12.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (з 21.05.2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено договір на отримання банківських послуг.
       На підтвердження волевиявлення щодо укладення з позивачем кредитного договору відповідачем підписана «Анкета-заява», в якій зазначено, що відповідач погодився з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, а також з Тарифами складають між ним і Банком Договір про надання банківських послуг. Він ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, що були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті https://privatbank.ua, зобов`язався виконувати, та регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті https://privatbank.ua.
       До «Анкети-заяви» позивач додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
       Звертаючись до суду з позовом, банк зазначив, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав в повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 24.03.2020 року становить 11590,44 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту – 338,65 грн.; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит – 137,28 грн.; нарахована пеня – 10086,39 грн.; штраф (фіксована частина) – 500,00 грн.; штраф (процентна складова) – 528,12 грн., що підтверджено розрахунком. 
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, комісій, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Згідно розрахунку Банку останній платіж відповідачем було здійснено 18 листопада 2016 року, а до суду із позовом позивач звернувся лише 27 квітня 2020 року.
       Як убачається з рішення, суд першої інстанції відмовив у позові банку з підстав недоведеності позову, при цьому зазначив про застосування строку позовної давності.
       У пункті 11 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року “Про судове рішення у цивільній справі” роз”яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. 
       На підставі наведеного, зважаючи на те, що у позові банку відмовлено одразу з двох підстав, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку з наступних підстав.
       Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.         Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.         Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
       Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
       За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
       Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
       Проаналізувавши умови кредитного договору сторін у цій справі та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа 6-95цс14).
       За висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
       Матеріалами справи встановлено, що відповідач отримував та користувався картами позивача з 16.12.2011 року по 09.2015 року, з 22.03.2012 року по 09.2015 року і з 24.06.2013 року по 04.2017 року.
       Доказів того, що ОСОБА_1 отримував та користувався картою за номером НОМЕР_1 з 26.10.2016 року по 05.2020 року матеріали справи, зокрема виписка про рух коштів, не містять.
       З наведеного вбачається, що строк дії картки НОМЕР_2 , якою користувався відповідач ОСОБА_1 закінчився 04.2017 року. До суду з даним позовом банк звернувся у квітні 2020 року, тобто у межах строку позовної давності, передбаченої ст.257 ЦК України.
       У зв”язку з чим колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування строку позовної давності, про що заявлено відповідачем.
       Що стосується позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк” про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по кредитному договору, то колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
       При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, додані до позовної заяви, якими передбачено сплату процентів, пені і штрафів, розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
       Матеріалами справи встановлено, що у анкеті-заяві, яка була підписана ОСОБА_1 14.06.2018 року, не передбачено початковий кредитний ліміт та процентну ставку. (а.с.20 зв.)
       На підставі наведених норм права та умов кредитного договору колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит у сумі 137,28 грн.; пені 10086,39 грн.; штрафу (фіксована частина) – 500,00 грн.; штрафу (процентна складова) – 528,12 грн. не підлягають задоволенню.
       При цьому, відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , з 17.07.2013 року йому було встановлено кредитний ліміт 1500 грн., який до березня 2015 року було зменшено до 30 грн. (а.с.19)
       Згідно з випискою про рух коштів по рахунку відповідача, останній користувався кредитними коштами до грудня 2016 року. (а.с.15) Заборгованість відповідача по тілу кредиту згідно розрахунку банку становить 338,65 грн.
       Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
       Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.
       З наведених підстав колегія суддів вважає за необхідне позовні вимоги АТ КБ “ПриватБанк” про стягнення заборгованості за тілом кредиту задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь банку 338, 65 грн. - заборгованість по тілу кредиту.
       На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь банку підлягає стягненню судовий збір у сумі 153,45 грн. за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій.
       Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
       Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
       Позов Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту у сумі 338,65 грн.
       У задоволенні інших позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 153,45 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Судді:                                                                                Н.М.Деркач

                                                                                       Т.Р.Куценко
                                                                                                                                                                                               М.О.Макаров