ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2020 року                                                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №523/15283/17
Апеляційне провадження №22-ц/813/6383/20 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С., 
за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - адвокат Чорнуцький Вадим Петрович,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2  та його представника ОСОБА_3  на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 27 лютого 2020 року, постановлене під головуванням  судді Дяченка В. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, пені, інфляційних втрат та 3 % річних (а.с.1-4, 20-23,41-47). 
Позовна заява мотивована тим, що вона ( ОСОБА_4 ) перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 2006 року по 03 жовтня 2012 року, від якого вони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 12 серпня 2013 року з відповідача на її користь на утримання сина стягнуто аліменти в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 24 квітня 2013 року до досягнення дитиною повноліття. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2014 року зазначене рішення змінено та стягнуто з  ОСОБА_2 на її користь на утримання сина аліменти в розмірі 1\2 частки від його доходу щомісячно, починаючи з 24 квітня 2013 року до досягнення дитиною повноліття.
На підставі виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м.Одеси 20 листопада 2014 року, відкрито виконавче провадження.
Зазначала, що нещодавно їй стало відомо, що заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 04 жовтня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів та стягнуто з нього на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 510 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Посилаючись на те, що вона не згодна із вказаним рішенням та має намір подати заяву про його перегляд, позивач просила стягнути:
-заборгованість по сплаті аліментів за період з 24 квітня 2013 року по 03 жовтня 2016 року, яка згідно розрахунку державного виконавця Суворовського ВДВС ГТУЮ в Одеській області від 26 січня 2018 року складає 55 091,33 грн.;
-неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 24 квітня 2013 року по 03 жовтня 2016 року на підставі ч.1ст.196 СК України, ст.549 ЦК України в розмірі 16 658,52 грн.;
-три проценти річних за період з 24 квітня 2013 року по 31 січня 2018 року (1 743 дні) на підставі ст.625 ЦК України в розмірі 7 892,40 грн. ;
-інфляційні втрати з 24 квітня 2013 року по 31 січня 2018 року на підставі ст.625 ЦК України в розмірі 73 220,35 грн.

Короткий зміст рішення суду
Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 27 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково (а.с.136,137-142).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 16 658,52 грн., інфляційні втрати в розмірі 73 220,35 грн. та 3 відсотки річних в розмірі 7 892,40 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних мотивовано тим, що відповідач вчасно і в повному обсязі аліменти на утримання сина не сплачував, належних та допустимих доказів того, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з його вини суду не надав. Крім того, позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до вимог ст.625 ЦК України. При цьому суд послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц).
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по сплаті аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У березні 2020 року відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 подали до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржене судове рішення в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог позову (а.с.136,137-142).
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції неправильно застосував до сімейних правовідносин ст.625 ЦК України, яка спірні правовідносини не регулює. 
Правом відзиву на апеляційну скаргу позивачка не скористалась.
В судове засідання 29 вересня 2020 року з`явились відповідач ОСОБА_2 та представник в його інтересах ОСОБА_3 . Позивачка ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, клопотання про відкладення розгляду справи не надала, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи в суді апеляційної інстанції (а.с.171,174,175). 

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
       Рішення суду оскаржено лише в частині стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат, в іншій частині – не оскаржено. Керуючись вимогами ч.1 ст.367 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє рішення суду в межах вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
       Сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).
       Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі Ѕ частки від його доходів щомісячно, починаючи з 24 квітня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.6-8).
       20 листопада 2014 року Приморський районний суд м.Одеси видав виконавчий лист на виконання зазначеного судового рішення, який пред`явлено до виконання.
       За розрахунками заборгованості по аліментам, складеними державним виконавцем Другого Суворовського ВДВС ОМУЮ, у відповідача наявна заборгованість по аліментам з 24 квітня 2013 року по 03 жовтня 2016 рік у загальному розмірі 55 091,33 грн. (а.с.11-12,24-25,26,27-28).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, прийшов до висновку про обґрунтованість цих позовних вимог.
Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
За нормами ст.8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. 
Згідно з положеннями ст.10 СК України якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).
З аналізу зазначених норм права вбачається, що законодавець безпосередньо в Сімейному Кодексі передбачив спеціальний механізм захисту права на належне виконання боржником зобов`язання щодо сплати аліментів. 
До спірних правовідносин застосовуються положення сімейного законодавства. 
Так, статтею 196 СК України встановлена відповідальність платника аліментів за прострочення сплати аліментів, оплати додаткових витрат на дитину, зокрема:
-у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, у формі сплати неустойки (ч.1);
-у разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника – суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми (ч.4).
Крім того, з урахуванням встановленого індексу інфляції сплачується сума заборгованості по аліментам, визначених в твердій грошовій сумі (ч.2 ст.184 СК  України), а не сума заборгованості по аліментам, визначених в частці від доходу боржника.
Отже, за виникнення заборгованості по сплаті аліментів, визначених у частці від доходу платника аліментів, нормами сімейного законодавства передбачено стягнення саме неустойки, а ні 3 відсотків річних та інфляційних витрат.
Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення 3 відсотків річних та інфляційних витрат заявлені на підставі вимог ст.625 ЦК України.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книга 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими. Слід мати на увазі, що грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст.625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини.
Отже, передбачена ст.625 ЦК України відповідальність за прострочення грошового зобов`язання не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, зокрема до сімейних правовідносин, тому в задоволенні зазначених вимог слід відмовити.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц), на яку послався суд першої інстанції у своєму рішенні, суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. При цьому, суд зауважив, що приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Суд першої інстанції не звернув увагу на викладене та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  та вимог заявлених  у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині  про відмову у задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в розмірі 73 220,35 грн. та 3 % річних в розмірі 7 892,40 грн.
Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 27 лютого 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в розмірі 73 220,35 грн. та 3 відсотків річних в розмірі 7 892,40 грн. скасувати.
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 05 жовтня 2020 року.

Головуючий:
 
Судді: