Номер провадження: 22-ц/813/4369/20 
Номер справи місцевого суду: 507/1211/19
Головуючий у першій інстанції Гнатюк В. О.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі: 
Головуючого – Цюри Т.В.
Суддів – Комлевої О.С., Сегеди С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» на заочне рішення Любашівського районного суду Одеської області від 05 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про   стягнення  заборгованості  за  договором про іпотечний кредит

встановив:

У вересні 2019 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (далі – АТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором про іпотечний кредит № 30 від 23.02.2007 р., яка станом на 09.08.2019 року становить 141826,25 грн., що складається з:
- заборгованості за основним боргом у розмірі 77348,14 грн.;
- пені за прострочений основний борг – 28350, 17 грн.;
- 3% річних на суму простроченого кредиту за період з 01.08.2016 р. по 01.08.2019 р. - 6967,69 грн.;
- інфляційних втрат на суму простроченого боргу - 29160,25 грн.;
- судовий збір у розмірі 2127, 39 грн.
Заочним рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 05 листопада 2019 року позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , і.н. НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (місцезнаходження : 65014, м. Одеса, вул. Базарна, буд. 17, код ЄДРПОУ 09328601 ) заборгованість за кредитним договором у розмірі 36127,94 ( тридцять шість тисяч сто двадцять сім грн. 94 коп.), складовими якої є 3% річних на суму простроченого кредиту за період з 01.08.2016 р. по 01.08.2019 р. в сумі 6967,69 грн. та інфляційні втрати на суму простроченого боргу в сумі 29160, 25 грн, а також – судовий збір у розмірі 541,85 грн.
У стягненні заборгованості за основним боргом та пені відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення Любашівського районного суду Одеської області від 05 листопада 2019 року в частині відмови в стягненні заборгованості за основним боргом і пені та в цій частині ухвалити нове рішення, яким вимоги АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 – задовольнити. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Крім того апелянт просить стягнути з ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору .
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).         
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки рішення Любашівського районного суду Одеської області від 05 листопада 2019 року оскаржується АТ «Державний ощадний банк України» лише в частинівідмови в стягненні заборгованості за основним боргом і пенею, тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», апеляційним судом не перевіряється. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції, в частині його оскарження, відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 23.02.2007 р. був укладений договір про іпотечний кредит № 30, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 84000,00 грн. та зобовязався повернути вказаний кредит, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 18 % річних в порядку та строки, визначені договором. Кредит був наданий на строк 240 місяців з терміном остаточного повернення не пізніше 22.02.2027 р.
У звязку з неналежним виконанням зобов`язань за даним кредитним договором за позовом Банку заочним рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 10.02.2009 р. у справі № 2-64-09 було звернуто стягнення на житловий будинок з прилеглими господарськими будівлями , що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 , в рахунок погашення боргу відповідача перед Банком у розмірі 92983,46 грн., яка складається з наступного:
- 76650,00 грн. – заборгованість за кредитом;
- 3850,00 грн. – прострочений борг за кредитом ;
- 8967,31 грн. – прострочені проценти за користування кредитом ;
- 924,00 грн.- пеня за кредитом ;
- 2152,15 грн. – пеня за відсотками.
Також матеріалами справи встановлено, що рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 30.06.2010 р. задоволено позов Банку до ОСОБА_1 та стягнуто з відповідача на користь Банку заборгованість за договором про іпотечний кредит № 30 від 23.02.2007 р. станом на 20.05.2010 р. у розмірі 6515, 28 грн., яка складається з заборгованості за простроченими відсотками в сумі 5994,50 грн. та пені за відсотками в сумі 520,78 грн.
Судом також встановлено, що у зв`язку з тим, що попередні заходи стягнення не призвели до належного виконання зобов`язання за вказаним іпотечним договором станом на 09.08.2019 р. заборгованість за даним договором становить 141826, 25 грн., складовими якої є:
- заборгованість за основним боргом – 77348,14 грн.;
- пеня за прострочений основний борг – 28350,17 грн.;
- 3% річних на суму простроченого кредиту за період з 01.08.2016 р. по 01.08.2019 р.- 6967,69 грн.;
- інфляційні втрати на суму простроченого боргу- 29160, 25 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що позивачем у даній справі не доведений факт необхідності у стягненні заборгованості за основним боргом та пенею, оскільки наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Судовим розглядом справи встановлено, що рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 30.06.2010 р. задоволено позов Банку до ОСОБА_1 та стягнуто з відповідача на користь Банку заборгованість за договором про іпотечний кредит № 30 від 23.02.2007 р. станом на 20.05.2010 р. у розмірі 6515, 28 грн., яка складається з заборгованості за простроченими відсотками в сумі 5994,50 грн. та пені за відсотками в сумі 520,78 грн.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився.   У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
Таким чином, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору.
Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.
Також слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме такі висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.
З огляду на вказане, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, звернувшись до суду у 2009 р. з позовом про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором № 30 від 23.02.2007 р. на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а заочне рішення Любашівського районного суду Одеської області від 10.02.2009 р. у справі № 2-64-09 , яким було звернуте стягнення на житловий будинок з прилеглими господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в рахунок погашення боргу відповідача перед Банком у розмірі 92983,46 грн., засвідчує такі зміни.
Таким чином, підстави для стягнення заборгованості за основним боргом у розмірі 77 348 грн., 14 коп. та пені у розмірі 28 350 грн.17 коп. - відсутні.
З огляду на викладене, підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги про правомірність позовних вимог з посиланням на попередньо напрацьовані судовою практикою висновки про застосування норм права у спірних правовідносинах, викладені в постановах Верховного Суду України від 03.12.2016 року в справі №6-1080цс15 та в постанові Верховного суду від 18.03.2018 року в справі №12-117гс18.
Так, в силу ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 45 цього Закону Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.
Для забезпечення сталого застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками палати й колегії суддів Касаційного суду.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що після пред`явлення банком вимоги про дострокове погашення всієї заборгованості й ухвалення рішення суду про стягнення всієї суми боргу, кредитний договір припинив свою дію, тому позивач втратив можливість нараховувати та стягувати з відповідачів проценти за користування кредитними коштами.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
 Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, тому судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції скарги компенсації не підлягають.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» - залишити без задоволення. 
Заочне рішення Любашівського районного суду Одеської області від 05 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про   стягнення  заборгованості  за  договором про іпотечний кредит - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 11.12.2020 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                                                  О.С. Комлева

С.М. Сегеда