Ухвала
Іменем України
      
19 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 367/754/20
провадження № 61-16341ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М., розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Естіма Резіденс» на постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2020 року відкрито провадження у даній справі.
04 серпня 2020 року ОСОБА_1  подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій також зазначив третьою особою у справі   ОСОБА_3 
20 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно: земельну ділянку, площею 0,4606 га, кадастровий номер 3210945600:01:032:0072, розташовану по АДРЕСА_1 ; базу відпочинку сімейного типу, загальною площею 1083,5 кв. м, опис: гостьовий будинок літ. З, загальною площею 755,9 кв. м, господарський корпус літ. І, загальною площею 255,6 кв. м, барбекю літ. К, загальною площею 72,0 кв. м, споруди № І, 1,2.
Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що у період перебування в шлюбі з           ОСОБА_2 ними було придбано декілька земельних ділянок. На земельній ділянці кадастровий номер: 3210945600:01:032:0072, площею 0,4606 га, розташованійпо  АДРЕСА_1 , за їх кошти як подружжя було побудовано об`єкт нерухомості - базу відпочинку сімейного типу, 2-гої черги, яка складається із: гостьового будинку літ З, загальною площею 755,9 кв. м; господарського корпусу літ І, загальною площею 255,6 кв. м; барбекю літ. К, загальною площею 72,0 кв. м; споруди № І, 1,2.
ОСОБА_1 посилався на те, що він має право на половину спільного майна подружжя, однак йому стало відомо, що без його згоди право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_3 . Крім того, на різноманітних Інтернет-сайтах наявні оголошення про продаж цього об`єкта нерухомості. З метою забезпечення реального виконання можливого рішення про задоволення його позову про розподіл майна подружжя, вважає, що єнеобхідність у накладенні арешту на вказану базу відпочинку та на земельну ділянку, на якій вона розташована.
25 серпня 2020 року ОСОБА_1 подано до суду заяву про залучення співвідповідачем у даній справі ОСОБА_3 .
Протокольними ухвалами Ірпінського міського суду Київської області від 25 серпня 2020 року прийнято заяву про збільшення позовних вимог та задоволено клопотання позивача про залучення співвідповідачем у справі ОСОБА_3 .
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25 серпня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Відмовляючи в забезпеченні позову суд першої інстанції виходив з того, що власником спірної земельної ділянки та бази відпочинку, на які позивач просить накласти арешт, є ОСОБА_3 , проте позовних вимог безпосередньо до нього не заявлено. Право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 набув на підставі договору дарування від 27 грудня 2011 року, який позивачем в установленому законом порядку в даному провадженні не оспорюється.
Постановою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 25 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно - земельну ділянку, площею 0,4606 га, кадастровий номер 3210945600:01:032:0072, розташовану по АДРЕСА_1 , та на базу відпочинку сімейного типу, загальною площею (кв. м) 1083,5, опис: гостьовий будинок літ. З, загальною площею 755,9 кв. м, господарський корпус літ. І, загальною площею 255,6 кв. м, барбекю літ. К, загальною площею 72,0 кв. м, споруди № І, 1,2.
Апеляційний суд виходив з того, що заходи забезпечення позову, які просить застосувати позивач, є співмірними з позовними вимогами про поділ майна подружжя, до якого, серед іншого майна, також включено й вказану земельну ділянку та базу відпочинку.
У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Естіма Резіденс» звернулося до Верхового Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права, і направити справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
ТОВ «Естіма Резіденс» зазначає, що воно є власником майна, на яке судом апеляційної інстанції накладено арешт. Вказує, що заходи забезпечення позову вжито відносно особи, яка не залучена до участі у справі.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку. 
Відповідно до частин першої та другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Статтею 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, серед яких є: накладення арешту на майно, що належить відповідачеві і знаходиться у нього чи в інших осіб.
 
За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем для підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір з приводу поділу спільного рухомого і нерухомого майна, нажитого у період шлюбу. Зокрема, до нього відноситься земельна ділянка, площею 0,4606 га, кадастровий номер 3210945600:01:032:0072, що знаходитьсяпо  АДРЕСА_1 , та база відпочинку сімейного типу, яка розташована на цій ділянці, загальною площею 1 083,5 кв. м.
У заяві про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просив, серед іншого, визнати за ним та ОСОБА_2 в рівних частинах по 1/2 за кожним право власності на базу відпочинку сімейного типу, яка розташована на земельній ділянці, площею 0,4606 га, кадастровий номер: 3210945600:01:032:0072, по АДРЕСА_1 , цільове призначення «Для будівництва обслуговування будівель закладів охорони здоров`я та соціальної допомоги» та складається із: 1) гостьового будинку (літ.-З), загальною площею 755,9 кв. м; 2) господарського корпусу                   (літ.-І), загальною площею 255,6 кв. м; 3) барбекю крите (літ.-К), загальною площею 72,0 кв. м; 4) споруд № І, 1,2.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 216983668 від 20 липня 2020 року апеляційним судом встановлено, що нерухоме майно - земельна ділянка, площею 0,4606 га, кадастровий номер: 3210945600:01:032:0072, яка розташована по АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 27 грудня 2011 року, укладеного з ОСОБА_2 База відпочинку сімейного типу, загальною площею 1 083,5 кв. м також зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 26 квітня 2012 року              КС 14312065562 та технічного паспорту від 14 квітня 2020 року.
Право власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_3 було зареєстроване лише у липні 2020 року, тобто, вже після подачі ОСОБА_1 до суду позову про поділ майна подружжя.
Водночас, земельна ділянка, площею 0,4606 га, кадастровий номер: 3210945600:01:032:0072 була придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 листопада 2011 року, укладеного з ТОВ «Ворзель-Кемп», тобто, у період перебування її в шлюбі з ОСОБА_1 .
У позовній заяві та у заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 посилався на те, що база відпочинку сімейного типу, що розташована на вказаній земельній ділянці, будувалася у період шлюбу та за кошти подружжя, тому вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також зазначав, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 26 квітня 2012 року КС 14312065562 видана на його ім`я, проте без його згоди право власності на базу відпочинку було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 .
При цьому, у заяві про забезпечення позову ОСОБА_1  посилався також на те, що умережі «Інтернет» наявні оголошення про продаж спірної бази відпочинку сімейного типу та надав докази на підтвердження своїх доводів, у зв`язку з чим виконання можливого рішення суду у справі за позовом про поділ майна подружжя в цій частині може бути істотно ускладненим.
Враховуючи викладене та виходячи з того, що ОСОБА_1  просить забезпечити позов майнового характеру про поділ майна подружжя шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, яке, на його думку, належить до спільної сумісної власності подружжя, з метою забезпечення належного виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення його заяви.
Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що позивач подав до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову, в якій, серед іншого, просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0, 4606 га, кадастровий номер: 3210945600:01:032:0072, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 27 грудня 2011 року, та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку і базу відпочинку сімейного типу за ОСОБА_3 від 13 липня 2020 року.
Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, правильно виходив з того, що обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача і він є співмірним із заявленими позовними вимогами. Невжиття цього заходу може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, виходячи із наявності обґрунтованих ризиків відчуження вказаного нерухомого майна до вирішення спору по суті.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги ТОВ «Естіма Резіденс», керівником якого є ОСОБА_3 , висновків суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для забезпечення позову не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК Українина стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Естіма Резіденс» на постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                         В. О. Кузнєцов
                                                                                                                   В. С. Жданова
                                                                                                                   В. М. Ігнатенко