ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року		Справа № 380/572/20 пров. № А/857/11794/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Затолочного В.С., 
при секретарі судового засідання – Хомича О.Р.,
розглянувши у відкритому судовому в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 5 серпня 2020 року (суддя Кравців О.Р., м.Львів, повний текст складено 10 серпня 2020 року) у справі за його позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – Прикордонний загін) в якому просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової допомоги при звільненні у законодавчо визначеному розмірі) за період з 29.09.2018 по день фактичної виплати 28.11.2019 недоплаченої одноразової допомоги із розрахунку 266,01 грн в день з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 «Порядку виплати забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу», затверджених постановою Кабінету Міністрів України (далі – КМУ) від 15.01.2004 №44 (далі – Порядок). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 5 серпня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Прикордонного загону на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2018 до 28.11.2019 в сумі 10000 грн. У задоволенні інших вимог позовної заяви відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, в частині відмовлених позовних вимог, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, у відповідній частині, та прийняти нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.
В апеляційній скарзі із покликанням на окремі обставини справи вказує, що суть розглядуваного спору полягає в тому, що відповідачем при його звільненні не проведено повного розрахунку належних до виплати сум, що є порушенням вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП), і таке невиконання відповідачем вказаного обов`язку спричинило наслідки передбачені статтею 117 КЗпП, що і стало підставою для звернення до суду із цим позовом. Проте, суд в оскаржуваному рішенні вирішив безпідставно зменшити, занизити розмір суми, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, шляхом стягнення 10000 грн. Хоча у рішенні суду вказано, що сума, яка підлягала до стягнення становить 121566,57 грн.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним у змісті рішення суду критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати належних при звільненні коштів буде сума у розмірі 10000 грн.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що наказом відповідача «По особовому складу» від 16.01.2018 №12-ос з позивачем припинено контракт та звільнено з військової служби в запас на підставі пункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон 2232-XII), з 09.02.2018 (а.с.28).
Наказом «По особовому складу» від 09.02.2018 №37-ос ОСОБА_2 , виключено зі списків особового складу загону, усіх видів забезпечення (а.с.29). 
У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні в частині компенсації за не отримане речове майно та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 09.02.2018 по 28.08.2018.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2019 року у справі №1340/5247/18 позов задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність Прикордонного загону щодо не проведення повного розрахунку при звільненні в частині невиплати ОСОБА_1 , в день виключення зі списків частини компенсації за не отримане речове майно; стягнуто з Прикордонного загону на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 09.02.2018 по 28.08.2018 в сумі 53468,59 грн (а.с.74-80).
В подальшому, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року у справі №1.380.2019.000441, позов ОСОБА_1 , задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Прикордонного загону (лист від 29.12.2018 №11/К-673) про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік вислуги; стягнуто з Прикордонного загону на користь позивача-апелянта одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 8 повних календарних роки в сумі 20616 грн; у вимозі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено у зв`язку з її передчасністю (а.с.8-13).
Згідно з банківською випискою 28.11.2019 військова частина НОМЕР_1 виплатила присуджені ОСОБА_1 , кошти в сумі 20316,53 грн (а.с.14).
На підставі викладених обставин, позивач вважає, що відповідачем з 28.08.2018 по 28.11.2019 порушено строки виплати усіх належних йому при звільненні сум, а тому він має право на виплату середнього заробітку за час затримки виплати вказаних сум по день фактичного розрахунку.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII), у статті першій якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Проте, Законом № 2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення  заробітної плати у зв`язку із  затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок,  суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.
Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.
Як свідчать матеріали справи позивача звільнено з військової служби 09.02.2018. При виключенні зі списків особового складу питання про виплату у зв`язку із звільненням одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення не порушувалось.
Із заявою про нарахування та виплату зазначеної допомоги позивач звернувся до відповідача 18.12.2018, майже через десять місяців після свого звільнення з військової служби.
Позов про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 8 повних календарних років судом задоволено; рішення суду набрало чинності 30.10.2019 (а.с.11-13).
Прикордонним загоном виконано судове рішення 28.11.2019, коли позивач отримав присуджену суму 20316,53 грн на картковий рахунок.
Задовольняючи позов у встановлений в оскаржуваному рішенні суду спосіб, суд першої інстанції послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та дійшов висновку, що розмір середнього заробітку за весь час затримки відповідних виплат за період з 29.08.2018 до 28.11.2019, які просить стягнути позивач становить 121566,57 грн. Зазначена сума більш, як у 6 разів перевищує суму коштів, недоплачених позивачу при звільненні, а тому є неспівмірною та підлягає зменшенню до 10000 грн, з урахуванням критеріїв визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати належних при звільненні коштів, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, що вказана вище.
Визначений цим судом розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні визнаний відповідачем та не оскаржується.
При цьому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо необхідності застосування у розглядуваному спорі правил співмірності належних до стягнення сум та вважає за необхідне зазначити, що при застосуванні способу розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із дотриманням вимог та так званої формули, що наведена у справі №761/9584/15-ц, розмір заявлених позивачем до стягнення коштів, розмір, що визначений у цьому рішенні суду та розмір розрахованих у спосіб, що наведений у справі №761/9584/15-ц сум середнього заробітку значно б різнився.
Враховуючи наведене вище, та ще раз зважаючи на те, що відповідач не заперечує проти можливості стягнення із нього в користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10000 грн, суд апеляційної інстанції виходячи із доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи не вбачає правових підстав для задоволення позову позивача у повному обсязі та скасування рішення суду у відповідній частині відмовлених позовних вимог.
Згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги статей наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 5 серпня 2020 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. С. Затолочний  	
Повне судове рішення складено 4 грудня 2020 року.