ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2021 року	Львів	Справа № 300/2667/20 пров. № А/857/14294/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Коваля Р.Й., Святецького В.В. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на ухвалу судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року про повернення позовної заяви (суддя – Чуприна О.В., час ухвалення - не вказаний, місце ухвалення - м.Івано-Франківськ, дата складання повного тексту - не вказана), 
в адміністративній справі №300/2667/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , 
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, 

                                                            встановив:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні за період часу з 1985р. по 2000р. включно; 2) зобов`язати відповідача виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні за період часу з 1985р. по 2000р. включно; 3) стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн. моральної шкоди. 
Ухвалою судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 року вказану позовну заяву залишено без руху, відповідно до ч.1 ст.123, ч. 3, 6 ст.161, ч. 1, 2 ст.169 КАС України, та встановлено позивачу десятиденний строк з дня вручення копії ухвали для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали. Недоліки позовної заяви слід усунути шляхом надання (долучення) до позовної заяви: - квитанції про сплату судового збору в розмірі 840,80 грн. або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону; - заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних підстав для поновлення такого строку та докази причин його пропуску. 
На виконання вимог вказаної ухвали суду від 12.10.2020 року на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла 26.10.2020 року заява про поновлення строку на звернення до суду, в якій вказано, що мотиви поважності причин пропуску строку на звернення до суду викладені в уточнюючій позовній заяві від 22.10.2020 року. 
Також на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла 27.10.2020 року позовна заява (уточнююча) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії щодо виплати грошової допомоги при звільненні. 
Ухвалою судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 року визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу та стягнення моральної шкоди, визначених позивачем у заявах від 26.10.2020 (дата реєстрації в канцелярії суду 26.10.2020) і від 20.10.2020 (дата реєстрації в канцелярії суду 27.10.2020). Позовну заяву  ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу та стягнення моральної шкоди - повернуто позивачу з усіма доданими до неї матеріалами, відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України, у зв`язку з неусуненням у встановлений судом строк в повному обсязі недоліків позовної заяви, яку залишено без руху. Роз`яснено заявнику, що за змістом ч.8 ст.169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. 
З ухвалою суду першої інстанції від 30.10.2020 року про повернення позовної заяви не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена ухвала суду є необгрунтованою та незаконною, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про повернення позовної заяви від 30.10.2020р. безпідставно прийшов до висновку про те, що предметом спору є спір щодо прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби, і тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати місячний строк звернення до суду. Вказує апелянт, що даний спір пов`язаний із оплатою праці, оскільки стосується виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому згідно статті 233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком. Крім цього, апелянт звертає увагу, що суд не взяв до уваги висновків із судової практики Верховного Суду. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду від 30.10.2020 року про повернення позовної заяви та направити справу для продовження судового розгляду. 

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року про повернення позовної заяви в адміністративній справі №300/2667/20. 
Ухвалою цього ж суду апеляційної інстанції від 02.12.2020 року адміністративну справу №300/2667/20 призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження. 
Апеляційний розгляд справи №300/2667/20 проведено з врахуванням того, що у період із 05 грудня 2020 року по 23 грудня 2020 року головуючий суддя (суддя-доповідач) Гуляк В.В. перебував у тимчасовій непрацездатності та на самоізоляції через захворювання пов`язане із вірусом «Covid-19». 
Ухвалами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2020 року та від 28.12.2020 року визнано необґрунтованим заявлений ОСОБА_1 відвід суддям та відмовлено у задоволенні заяви про відвід колегії суддів у складі Гуляка В.В., Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. у справі №300/2667/20. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково, з врахуванням наступного. 

Із змісту спірної ухвали суду першої інстанції від 30.10.2020 року та матеріалів справи видно, що повертаючи позивачу ОСОБА_1 позовну заяву до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у визначений судом строк частково усунув недоліки позовної заяви, які були визначені ухвалою суду від 12.10.2020 року про залишення позовної заяви без руху. 
Так, було усунено недолік позовної заяви щодо надання (долучення) до позовної заяви квитанції про сплату судового збору або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону, оскільки позивачем додано копію посвідчення серії НОМЕР_2 від 27.07.2020, згідно з яким він як особа з інвалідністю ІІІ групи має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, термін дійсності якого у такому посвідчені визначено до 01.08.2022 року. 
Водночас, не було усунено недоліку позовної заяви щодо надання (долучення) заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних підстав для поновлення такого строку та докази причин його пропуску.  Зокрема, суд дійшов висновку, що являються неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, які наведені позивачем у заяві від 26.10.2020 року та в уточненому позові від 20.10.2020 року (зареєстрованому 27.10.2020 року). 
Отже, у розглядуваних правовідносинах цієї справи спірним являється питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, та наявність підстав для визнання поважними причин пропуску такого строку (тобто поновлення такого строку в разі його пропуску з поважних причин). 

Вирішуючи вказане спірне питання щодо строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне. 
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист. 
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. 
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах. 
Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав. 
Так, відповідно до ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3 ст.122 КАС України). 
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст.122 КАС України). 
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. 
Встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень. 
Згідно ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. 
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч.2 ст.123 КАС України). 
Таким чином, наведеними вище правовими нормами встановлено, що суд першої інстанції зобов`язаний з`ясувати в кожному випадку чи адміністративний позов подано у строк, установлений законом, а якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними. 

Суд апеляційної інстанції враховує, що із змісту адміністративного позову та матеріалів справи видно, що позивач ОСОБА_1 у розглядуваному адміністративному позові оспорює бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні за період часу з 1985р. по 2000р. включно, відповідно до статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ від 20.12.1991 року. 
Суд першої інстанції у спірній ухвалі від 30.10.2020 року про повернення позовної заяви сформував висновок про те, що визначені позивачем позовні вимоги стосуються спору щодо проходження і звільнення з публічної служби, а тому, повинен застосовуватись визначений частиною 5 ст.122 КАС України місячний строк звернення до адміністративного суду. Водночас, суд вказав, що одноразова грошова допомога, на яку претендує позивач після звільнення, не входить до структури заробітної плати, а тому підлягають до застосування визначені статтею 122 КАС України спеціальні строки звернення до адміністративного суду. 
Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанції про те, що спір стосується проходження та звільнення з публічної служби і тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати місячний строк звернення до суду. Вказує апелянт, що даний спір пов`язаний із оплатою праці, оскільки стосується виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому згідно статті 233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком. 

Суд апеляційної інстанції зазначає, що процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені у нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обрахунку його початку, але й природу спірних правовідносин, з приводу захисту прав, свобод та інтересів у яких особа звертається до суду. 
Так, судом першої інстанції вірно зазначено та враховано, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці"). 
У рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" й "оплата праці", які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини). 
Стаття 2 Закону України "Про оплату праці" (у редакції, чинній на час звільнення у 2000 році позивача), відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. 
Вказана структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (надалі по тексту також - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713. 
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції, для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору не належать до фонду оплати праці (пункти 3.8 Інструкції). 
Таким чином, вихідна допомога при звільненні (зокрема, і суми нараховані за час затримки виплати такої допомоги при звільненні згідно пункту 3.9 Інструкції) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (пункт 60). 
Крім того, слід зазначити, що вихідна допомога при звільненні має разовий характер. 
Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц (провадження №14-429цс19). 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України). 
Водночас, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
Разом із тим, враховуючи, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17. 
При цьому, колегія суддів апеляційного суду враховує, що згідно матеріалів справи, наказом заступника Міністра оборони України командувача Військово-Повітряних Сил України №0320 від 09 серпня 2000 року (по особовому складу) капітана ОСОБА_1 юрисконсульта військової частини НОМЕР_3 , було звільнено з військової служби у запас за пунктом 65 підпункт "в" (за станом здоров`я) Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу. 
Станом на серпень 2000 року діяла (була чинною) редакція абзацу 1 частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 23.03.2000, за змістом якої передбачалося виплата військовослужбовцям "грошової допомоги", а не "одноразової грошової допомоги" - у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. 
Дія даної норми закону, в частині військовослужбовців, які звільняються зі служби за станом здоров`я, не зазнавала змін до 03.11.2006, після чого таку грошову допомогу визначено як "одноразову грошову допомогу", а з 08.07.2011 встановлено додаткові умови отримання такої допомоги тільки особи, які мають право на пенсію за Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та звільняються зі служби за станом здоров`я. Така умови набуття права на коментовану одноразову грошову допомогу (при наявності права на пенсію за коментованим Законом та одночасним звільненням зі служби за станом здоров`я) є чинною і на даний час (стаття 9 нової редакції Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"). 
Також, згідно абзацу 1 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" від 17.07.1992 за №393, в редакції станом на 14.02.2000 (чинної на час звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я), військовослужбовцям при звільненні з військової служби за вислугою строку служби, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або з проведенням організаційних заходів у разі неможливості використання на службі (в органах) виплачується грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. 
Грошова допомога, передбачена цим пунктом, нараховується відповідно до посадового окладу за останньою штатною посадою, займаною перед звільненням. Загальний її розмір не повинен перевищувати п`яти місячних посадових окладів. 
Таким чином, з аналізу вказаних вище норм законодавства та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність тверджень апелянта (позивача) про те, що даний спір пов`язаний із оплатою праці і тому згідно статті 233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком. 

Як уже було вказано судом вище, за правилами частини 1 статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Згідно частини 3 статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Перебіг встановленого статтею 122 КАС України строку звернення до суду законодавець пов`язує саме з фактом обізнаності особи та об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти (коли особа дізналася або повинна була дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, а не з тривалістю заподіюваної особі шкоди та/чи фактом припинення протиправних, на думку позивача, дій (бездіяльності) відповідача. 
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 цього Кодексу). 
Матеріалами справи підтверджується, що розглядуваний адміністративний позов ОСОБА_1 було подано до суду першої інстанції 06 жовтня 2020 року, тобто з пропуском строку звернення до адміністративного суду із відповідними вимогами. 
Судом першої інстанції вірно враховано, що після звільнення з військової служби у серпні 2000 року позивач був обізнаний, або ж міг дізнатись про обов`язок відповідача щодо виплати грошової допомоги при звільненні. 
Вивчаючи та перевіряючи кожен із аргументів позивача, які наведені ним у позовній заяві, уточненій позовній заяві та заяві про поновлення строку звернення до суду, суд першої інстанції вірно зазначив, що в першу чергу мова у спірному випадку йде про недотримання строків звернення до суду, починаючи з 09.08.2000 року (дня прийняття наказу №0320 від 09.08.2000 року про звільнення позивача з військової служби), до часу звернення у жовтні 2020 року до суду із цим адміністративним позовом. 
Так, матеріалами справи підтверджується, що наказом заступника Міністра оборони України командувача Військово-Повітряних Сил України №0320 від 09 серпня 2000 року (по особовому складу) капітана ОСОБА_1 юрисконсульта військової частини НОМЕР_3 , було звільнено з військової служби у запас за пунктом 65 підпункт "в" (за станом здоров`я). 
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду (номер провадження суду першої інстанції 809/1489/16) від 15 березня 2017 року у справі №876/932/17, яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 січня 2020 року, апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_4 задоволено. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративний суду від 13 грудня 2016 року в адміністративній справі №809/1489/16 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_4 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні - відмовлено. 
Як свідчить зміст постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2017 року, колегія суддів дійшла висновку, що позивач при попередньому звільненні у 2000 році набув право на отримання одноразової грошової допомоги. 
Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 звертався до відповідача Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 25.04.2020 про виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 1985 року по 2000 рік включно. Втім відповідач листом від 30.04.2020 за №350/484/1/699 відмовив позивачу у виплаті такої допомоги, оскільки вище коментованими рішеннями судів не зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплачувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні. 
Посилання позивача на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2017 року та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 січня 2020 року, свідчать про обізнаність позивача щодо наявності у останнього права на отримання одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні у 2000 році. 
При цьому, слід зазначити, що згідно частини 5 статті 254 КАС України (в редакції 05.01.2017) постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирають законної сили з моменту проголошення. 
Аналогічно приписами частини 1 статті 325 КАС України (в редакції станом на 09.01.2020, 30.04.2020 і 06.10.2020) визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. 
Водночас, у заявах від 26.10.2020 і від 20.10.2020 позивач ОСОБА_1 не наводить жодних обставин, причин і підстав, які позбавляли його можливості на звернення до суду із таким позовом після 15.03.2017, тобто після набрання законної сили постановою Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №876/932/17 (номер провадження суду першої інстанції 809/1489/16). 
Крім цього, як видно з матеріалів справи, ще в квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звертався до суду з аналогічним позовом (справа №300/906/20). Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 позовну заяву було залишено без руху у зв`язку із її невідповідністю вимогам процесуального закону. У подальшому, такий позов був йому повернутий на підставі ухвали суду від 23.09.2020 року. 
У тому випадку, залишення без руху позовної заяви не мало місце у зв`язку із недотриманням строків звернення до суду. Така позовна заява від 30.04.2020 року не містить за змістом мотивації і відповідних доказів щодо пояснення причин пропуску строків звернення до суду. 

Також, суд першої інстанції вважав безпідставним посилання позивача на введення з березня по серпень 2020 року в країні жорстких карантинних обмежень і дією відповідних процесуальних норм, які продовжують усі процесуальні строки і строки звернення до суду. 
Так, суд вірно врахував, що, як уже зазначено вище, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №876/932/17 (номер провадження суду першої інстанції 809/1489/16) набрала законної сили ще 15.03.2017 року. Остаточне рішення по справі №809/1489/16 ухвалено Верховним Судом ще 09.01.2020р.. При цьому, карантинні обмеження і відповідні зміни до процесуального закону не могли обмежити право на звернення до суду у місячний строк. 
Зокрема, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 за №540-ІХ, який набрав чинності з 02.04.2020, розділ VI "Прикінцеві положення" КАС України доповнено пунктом 3 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. 
У подальшому, відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 18.06.2020 №731-IX) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. 
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 №731-IX (надалі Закон №731-IX), який набрав чинності 17.07.2020, процесуальні строки, які були продовжені, зокрема, відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. 
Так, остаточне рішення по справі №809/1489/16 ухвалено Верховним Судом саме 09.01.2020, а за даними Єдиного державного реєстру судових рішень така постанова суду касаційної інстанції оприлюднена 13.01.2020 року. 
Тобто, із урахуванням місячного строку звернення до суду, визначеного частиною 5 статті 122 КАС України, останнім днем строку було 13.02.2020, а первинно, як вважає позивач, він звернувся до суду лише 30.04.2020 року. 
Станом на вказану календарну дату (13.02.2020) не були прийняті Верховною Радою України та відповідно не набрали чинності положення Законів України від 30.03.2020 за №540-ІХ та від 18.06.2020 №731-IX. 
Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції вірно вважав безпідставним посилання позивача на норми Законів України №540-ІХ від 30.03.2020 та №731-ІХ від 18.06.2020, на підставі яких позивач мотивує недотримання строку звернення до суду, а доводи з приводу причин пропуску строку звернення до суд із вказаним позовом в цій частині, неповажними. 

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що позивач не обґрунтував недотримання строків звернення до адміністративного суду та не подав належні і допустимі докази на підтвердження існування об`єктивних причин, які унеможливили подання позовної заяви у строк, встановлений процесуальним законом. Мотиви і аргументи, які визначені ОСОБА_1 у заяві від 26.10.2020 року і уточненій позовній заяві від 20.10.2020 року (дата реєстрації в канцелярії суду 27.10.2020) не можуть розцінюватися як поважні причини пропуску строку звернення до суду. 

Суд апеляційної інстанції також враховує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання, а зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. 
Згідно ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. 
У процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в пункті 27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93). 
Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. 

Відносно доводів апелянта (позивача) про те, що судом першої інстанції не враховано правових висновків Верховного Суду щодо застосування строків звернення до суду, то колегія суддів апеляційного суду вважає такі твердження апелянта безпідставними, оскільки судом першої інстанції вірно враховано судову практику Верховного Суду, в тому числі у подібних питаннях щодо застосування строків звернення до суду в спорах щодо отримання одноразової грошової допомоги при звільненні. При цьому, судом першої інстанції було враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду сформовані у постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц (провадження №14-429цс19). 
Отже, доводи апеляційної скарги з цього приводу висновків суду першої інстанції не спростовують. 

Водночас, суд апеляційної інстанції враховує, що хоча суд першої інстанції об`єктивно та всебічно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права та сформував вірні висновки по суті спірних питань щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду та наявність підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 , однак, суд першої інстанції частково помилився із застосуванням норм процесуального права. 
Так, при винесенні спірної ухвали від 30.10.2020 року про повернення позовної заяви суд першої інстанції керувався пунктом 1 ч.4 ст.169 КАС України і вказав, що позовну заяву слід повернути позивачеві з підстав неусунення у встановлений судом строк в повному обсязі недоліків позовної заяви, яку залишено без руху. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає помилковими такі висновки суду першої інстанції, з врахуванням наступного. 
Відповідно до ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. 
Згідно ч.6 ст.161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску. 
Саме цими процесуальними нормами вірно керувався суд першої інстанції при винесенні ухвали від 12.10.2020 року про залишення позовної заяви без руху. 
Згідно ж ч.2 ст.123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. 
Частина 4 статті 169 КАС України містить перелік підстав для повернення позовної заяви. 
Так, пунктом 9 частини 4 статті 169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, зокрема, у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 цього Кодексу. 
Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом (частини 6, 8 статті 169 КАС України). 
Із змісту спірної ухвали від 30.10.2020 року про повернення позовної заяви та із матеріалів справи видно, що фактичною підставою для повернення позовної заяви були висновки суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 пропустив строк звернення до адміністративного суду із розглядуваним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , та відсутні поважні причини пропуску строку звернення до адміністративного суду із таким позовом. 
Отже, юридичною підставою для повернення позовної заяви повинні бути нормативні приписи пункту 9 ч.4 ст.169 та ч.2 ст.123 КАС України, - повернення позовної заяви у зв`язку з визнанням судом неповажними підстав, вказаних позивачем у заяві (позовній заяві), щодо поновлення пропущеного строку звернення до суду. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, та відповідно до статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвалу суду першої інстанції від 30.10.2020 року про повернення позовної заяви, необхідно змінити, а саме, змінити мотивувальну частину цієї ухвали суду в частині формулювання процесуальних підстав для повернення позовної заяви. 
У решта частині ухвалу суду від 30.10.2020 року слід залишити без змін, як таку що винесена за результатами всебічного і об`єктивного встановлення обставин справи, з дотриманням норм матеріального права та основ процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 312, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                          постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Ухвалу судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року про повернення позовної заяви в адміністративній справі №300/2667/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди – змінити, а саме, у мотивувальній частині цієї ухвали суду формулювання процесуальних підстав для повернення позовної заяви такого змісту: «За змістом пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.» та «керуючись пунктом 1 частини 4 статті 169» замінити формулюваннями такого змісту: «За змістом пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 цього Кодексу.» та «керуючись пунктом 9 частини 4 статті 169, частиною 2 статті 123». 
У решта частині ухвалу судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року про повернення позовної заяви в адміністративній справі №300/2667/20 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	В. В. Святецький