Дата документу 01.12.2020 Справа № 937/4564/20

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
01 грудня 2020 року                                         м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 937/4564/20
Провадження № 22-ц/807/3324/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 серпня 2020 року в складі судді Колодіної Л.В. в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого зазначало наступне.
27.11.2008 між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник одержав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В подальшому розмір кредитного ліміту був збільшений до 1800 гривень. 
Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. 27.11.2008 відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».
Укладений договір, відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, є договором приєднання. Крім того, відповідач користувався картковим рахунком, використовував кредитні кошти, тобто, в розумінні ч.2 ст. 642 ЦК України прийняв пропозицію.
У зв`язку з неналежним виконання відповідачем умов договору виникла заборгованість, яка станом на 31.03.2020 складає 341 721,29 гривень, з яких: 1 781,82 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 337 356,85 гривень – заборгованість за нарахованими відсотками; 2 582,62 гривень – нарахована пеня; 0,00 гривень – нарахована комісія. 
Позивач зазначив, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 136 205,65 грн. та складається з 1 781,82 грн. – заборгованості за кредитом; 134 423,83 грн. - заборгованості за відсотками за період з 27.11.2008 по 31.12.2018.
Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 серпня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.11.2008 року в розмірі 1781,82 грн., а також судові витрати в розмірі 27,54 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та задовольнити вимоги в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність домовленості сторін про сплату відсотків та інших платежів на користь позивача, оскільки із довідки про умови кредитування від 27.11.2008 яка підписана позичальником, вбачається, що сторони погодили базову відсоткову ставку за користування кредитом розмір щомісячних платежів, строк їх внесення, порядок нарахування пені, розмір штрафів та розмір комісії за зняття готівки. Вказаний доказ був поданий разом з позовною заявою, проте суд не врахував його при ухваленні рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
За змістом статті 372 ЦПК України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Дану цивільну справу суд апеляційної інстанції призначав до розгляду неодноразово.

Повторно відповідач до суду апеляційної інстанції не з`явилась, повідомлялась про місце та час розгляду справи за адресою місця проживання, зареєстрованому в установленому законом порядку ( а.с.95-96; 110-111).
Згідно відповіді на запит суду виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області повідомив, що за наявними картотеками відділу реєстрації місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровано за адресою : АДРЕСА_1 ( а.с.37).
Будь-яка інформація щодо іншого місця проживання відповідача або наявності інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію виклику до суду, у справі відсутня.
Представник АТ КБ «Приватбанк» до суду апеляційної інстанції не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи, причини неявки не повідомив ( а.с.106).

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Оскільки заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 серпня 2020 року не оскаржується в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1781,82 грн., апеляційним судом вказане рішення суду в цій частині не переглядається.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, виходив з безпідставності позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті у анкеті-заяві, а також виходив з того, що витяг з Тарифів, Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті банку, не може вважатися складовою частиною спірного договору.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції .

Судом встановлено, що 27 листопада 2008 року ОСОБА_1 підписала заяву якою виявила згоду на отримання «кредитки» з встановленим лімітом у 500 гривень, базовою процентною ставкою за кредитом в 2,5 % на місяць на залишок заборгованості та щомісячною комісією 0 % (а.с. 16 зворот).
За змістом вказаної заяви ОСОБА_1 погодилась, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. 
Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були наданні останній для ознайомлення в письмовому вигляді. 
В подальшому було збільшено кредитний ліміт за карткою позичальника ОСОБА_1 , до 1800 гривень. Відповідач використовувала надані позивачем кредитні кошти в тому числі за збільшеним кредитним лімітом у власних цілях, що підтверджується випискою про рух коштів по картковому рахунку № НОМЕР_1 (а.с.13).
Відповідно до довідки про умови кредитування від 27.11.2008, яка підписана позичальником ОСОБА_1 сторонами додатково було узгоджено умови кредитування, а саме: базову відсоткову ставку за користування кредитом, розмір щомісячних платежів, строк їх внесення, порядок нарахування пені, розмір штрафів та розмір комісії за зняття готівки, відсоткову ставку, що нараховується на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування, тощо.
Згідно з розрахунком долученим до позовної заяви, розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 27 листопада 2008 року станом на 31 березня 2020 року становить 341721,29 гривень, з яких: 1 781,82 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 337 356,85 гривень – заборгованість за нарахованими відсотками; 2 582,62 гривень – нарахована пеня.
Водночас позивач просив суд стягнути частину заборгованості у сумі 136 205,65 грн. яка складається з 1 781,82 грн. – заборгованості за тілом кредиту та 134 423,83 грн. - заборгованості за відсотками за період з 27.11.2008 по 31.12.2018.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "Приватбанк").
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Тобто, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Саме такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 відсотків за користування кредитними коштами, судом першої інстанції не було враховано, що розмір базової процентної ставки за кредитом на рівні 2,5 % на місяць на залишок заборгованості визначено в заяві позичальника ОСОБА_1 і вказана заява містить підпис позичальника. 

Судом першої інстанції помилково не було прийнято до уваги наявну в матеріалах справи «Довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що також містить підпис позичальника. 

Вказаною довідкою узгоджено між сторонами умови кредитування, в тому числі, базову відсоткову ставку за користування кредитом, розмір щомісячних платежів, строк їх внесення, порядок нарахування пені, розмір штрафів та розмір комісії за зняття готівки, відсоткову ставку, що нараховується на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування, тощо. 

АТ КБ «Приватбанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за період з 27.11.2008 по 31.12.2018 у сумі 134 423,83 грн.

Ураховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом.
Проте, вирішуючи питання щодо розміру вказаної заборгованості, колегія суддів виходить з наступного.

Із розрахунку заборгованості, який долучено банком до позовної заяви (а.с. 9-10), вбачається, що в період з 27 листопада 2008 року по 31 серпня 2014 року банк нараховував проценти за договором, укладеним між сторонами з відсотковою ставкою 30,00 % річних, проте, починаючи з 01 вересня 2014 року процентна ставка збільшена банком до 34,80% річних, а з 01 квітня 2015 року – до 43,20% річних.

Відповідно до п. 5.3 «Умов та правил надання банківських послуг»: «Банк має право здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не пізніше ніж за 7 днів до введення змін повідомити Клієнта, зокрема у виписці по картковому рахунку, згідно п. 4.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів Банк не отримав повідомлення від Клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що Клієнта приймає нові умови. Право на зміну розміру наданого на платіжну карту Кредиту (кредитного ліміту) Банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням Банка та без попереднього повідомлення клієнта.» 

Матеріали справи та підписані відповідачем ОСОБА_1 заява на оформлення кредитки та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» не передбачають права банку, в тому числі в односторонньому порядку, змінювати погоджену сторонами відсоткову ставку. 

Долучена до позовної заяви копія «Умов та правил надання банківських послуг» позичальником не підписана. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. 
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи станом на 27.11.2008 містили умови, зокрема й щодо права банку змінювати розмір відсоткової ставки за наданим кредитом, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення відсотків за користування кредитом , виходячи із підвищеного банком розміру процентної ставки за кредитом.

Згідно наданого позивачем розрахунку у позичальника ОСОБА_1 борг за тілом кредиту у сумі 1781,82 грн. утворився лише 09.01.2014 року. 
У період з 27.11.2008 до 31.12.2013 Банк не нараховував позичальнику відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з відсутністю заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказане узгоджується висновками про правильне застосування норм права висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про видані ОСОБА_1 кредитні карти, для останньої з них строк дії встановлено до 31 липня 2017 року.

Отже, нарахування відсотків, узгоджених сторонами, після закінчення строку дії кредитної картки на залишок заборгованості по кредиту припиняється.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 09.01.2014 по 31.07.2017, виходячи із процентної ставки 30 % річних, яка діяла станом на час укладення договору.

Період часу з 09.01.2014 по 31.07.2017 включає в себе 1298 днів. Проценти за вказаний період дорівнюють 1927,34 грн. (1781,82 грн. х 30/100 х 1298 днів/ 360), за формулою: сума відсотків = сума кредиту х відсоткову ставку /100 х кількість днів кредитування / кількість днів у році.
Отже, з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами в розмірі 1927,34 грн.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором від №б/н від 27 листопада 2008 року за процентами за користування кредитом в розмірі 1927,34 грн. за період з 09.01.2014 по 31.07.2017. В іншій частині позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами за користування кредитом – відмовити.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1781,82 грн. колегією суддів не переглядалось, оскільки в цій частині учасниками справи не оскаржувалось.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Ураховуючи, що позовні вимоги задоволені на 2,72 %, розмір сплаченого банком судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 57,17 грн.
Апеляційну скаргу задоволено на 1,42%, тому з ОСОБА_1 на користь АТ КБ
«Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 44,77 грн.
Отже, у підсумку з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 101,94 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 серпня 2020 року в цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом скасувати та прийняти в цій частині постанову наступного змісту:
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) за кредитним договором №б/н від 27.11.2008 року заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 09 січня 2014 року по 31 липня 2017 року в розмірі 1927,34 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять сім гривень тридцять чотири копійки).
В іншій частині позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) судовий збір в розмірі 101,94 грн. (сто одна гривня дев`яносто чотири копійки).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова