П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/705/20	
                                                                                                                     
                                                                                                                           Головуючий в І інстанції: Лебедєва Г.В.
                                                                                   Дата та місце ухвалення рішення: 25.06.2020 р. м. Миколаїв
          
                  П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

                                                 судді-доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                                   судді – Стас Л.В.
                                                                   судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 з позовними вимогами про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію в сумі 12833,41 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення виплаченої на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 року по справі № 400/1332/19 протиправною. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу в сумі 12833,41 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушенні норм матеріального та процесуального права.
Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та закрити апеляційне провадження. 
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом на посаді помічника командира Військової частини НОМЕР_1 з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби.
Наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 27 червня 2019 року № 152 позивача звільнено у запас за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 184 від 29.07.2019 року позивача з 29 липня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у Військовій частині НОМЕР_1 .
Також, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати на його користь індексації грошового забезпечення за період з 10.02.2016 року по 28.02.2018 року.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 року по справі № 400/1332/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 в частині не виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 10.02.2016 року та стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 10.02.2016 року по 10.02.2016 року в сумі 3172,63 грн. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 в частині не виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з               10.02.2016 року по 28.02.2018 року та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 10.02.2016 року по 28.02.2018 року в сумі 59643,75 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2019 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 червня 2019 року без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.01.2020 року на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 року, відповідачем виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення.
Проте, Військова частина НОМЕР_1 не нарахувала та не виплатила на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати», у зв`язку з чим, останній звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи справу та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене. 
Згідно вимог статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-III від 19.10.2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Статтею 3 вказаного Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно змісту статті 6 визначається, що компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
У відповідності до вимог п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2010 року № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
З наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Основною умовою для виплати громадянину компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, позивачу індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби з 10.02.2016 року по 28.02.2018 року була виплачена 20.01.2020 року. 
При цьому, право позивача на отримання індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 10.02.2016 року по 28.02.2018 року та протиправність бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 в частині не виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 10.02.2016 року по 28.02.2018 року встановлені рішенням суду у справі № 400/1332/19, що набрало законної сили, та ці обставини згідно вимог ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягають доказуванню у даній справі, а тому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо наявності вини самого позивача (з огляду на його посадові обов`язки) у невиплаті йому індексації грошового забезпечення. 
За встановлених у справі обставин та враховуючи рішення суду у справі № 400/1332/19, що набрало законної сили, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення вимог позивача та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексація грошового забезпечення.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції вимог Закону № 2050-III, Порядку № 159, згідно яких, на думку апелянта, коли сума нараховується за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, проте, як зазначає апелянт, підстави вважати, що відповідач несвоєчасно виконав рішення суду у справі № 400/1332/19 відсутні, з огляду на викладене.
Так, з аналізу наведених у цій постанові правових норм вбачається, що ані Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати», ані Порядок № 159 не ставлять у залежність право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку.
Колегія суддів зазначає, що право на компенсацію за порушення строків виплати доходів виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат. Оскільки за приписами Конституції України та КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання, а право на отримання компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати» не постановлено у залежність від порядку виплати доходів, то позивач має право на компенсацію втрати частини своїх доходів у зв`язку з невчасною виплатою індексації грошового забезпечення.
Також, доходячи вказаного висновку, колегія суддів враховує, що така позиція відповідає висновкам Верховного Суду України, які викладені, зокрема, у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-518а14, від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16, а також висновкам Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі 523/1124/17, від 17 липня 2019 року у справі № 825/2023/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 826/12938/16, від 08 вересня 2020 року у справі № 810/2837/18,                                                  від 16 жовтня 2020 року у справі № 825/2381/16. 
В свою чергу, посилання апелянта на постанову Верховного Суду України                                    від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана постанова прийнята у справі за інших правовідносин та цією постановою судом касаційної інстанції справу направлено на новий розгляд. 
Водночас, вирішуючи справу та доходячи обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів, суд першої інстанції помилково визначив конкретний розмір такої компенсації, оскільки обов`язок щодо обрахунку розміру компенсації покладається на відповідача та у спірних правовідносинах останній підлягає зобов`язанню здійснити такий обрахунок, та виплату позивачу нарахованої компенсації згідно Закону № 2050-III, Порядку                 № 159. Крім того, зобов`язуючи відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу саме у сумі 12833,41 грн., суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував здійснений розрахунок вказаної суми компенсації, а тому, рішення суду першої інстанції у вказаній частині не може бути визнано обґрунтованим. 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні із викладенням абзацу третього його резолютивної частини у новій редакції. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та закрити апеляційне провадження. Проте, вимоги позивача щодо закриття апеляційного провадження у даній справі останнім жодним чином необґрунтовані, а тому, такі вимоги задоволенню не підлягають. 
Керуючись ст.ст. 240, 241, 243, 250, 305, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –
П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію – відмовити. 
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року змінити, виклавши абзац третій його резолютивної частини у наступній редакції:
«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 10.02.2016 року по 28.02.2018 року відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2010 року № 159.».
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 02.12.2020 р.

        Суддя-доповідач:                                                                      Л.П. Шеметенко

         Суддя:                                                                                        Л.В. Стас  

         Суддя:                                                                                        І.О. Турецька