ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
9 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа №753/3403/18
провадження № 61-113св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Альфа Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Гудзери Тараса Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Даниленка В. В., та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року Акціонерне товариство (далі - АТ) «Альфа Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Вимоги позову обґрунтовувало тим, що 27 червня 2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку (далі - АКІБ) «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «АльфаБанк», та ОСОБА_1 уклали договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 350 000 Євро строком 
до 26 червня 2011 року зі сплатою 12,25% річних за користування кредитними коштами.
17 квітня 2008 року цими ж сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі та збільшено кредитний ліміт до 600 000 Євро строком 
до 26 червня 2016 року зі сплатою 12,25% річних за користування кредитними коштами.
Також 17 квітня 2008 року АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є 
АТ «Альфа Банк», та ОСОБА_2 уклали договір поруки, за яким остання взяла на себе солідарне зобов`язання перед банком за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі від 27 червня 2006 року.
Вказував, що у порушення умов договору та погодженого графіка повернення платежів ОСОБА_1 не повністю сплачував кошти, тому у нього виникла заборгованість, яка, на думку заявника, підлягає солідарному стягненню з відповідачів.
З урахуванням уточнених позовних вимог, просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у сумі 811 501,14 Євро, з яких 551 014,88 Євро - заборгованість за кредитом та 260 486,26 Євро -заборгованість за процентами.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року позов задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 380/882/06-Пі від 27 червня 2006 року у розмірі 
811 501,14 Євро.
Стягнено з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсоцбанк» у відшкодування судового збору 3 219 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведення належними і допустимими доказами факту існування у відповідачів заборгованості за кредитним договором. Відхиляючи заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції зазначив про його переривання.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 380/882/06-Пі від 27 червня 2006 року у розмірі 811 501,14 Євро, з яких: 551 014,88 Євро - заборгованість за кредитом, 260 486,26 Євро - заборгованість за процентами.
У іншій частині позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя, суд апеляційної інстанції виходив з того, що строк виконання основного зобов`язання для поручителя настав 27 квітня 2009 року, тому, звернувшись до суду у 2012 році, банк пропустив встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя. За таких обставин апеляційний вважав поруку 
ОСОБА_2 припиненою.
Задовольняючи позов у частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з невиконання боржником зобов`язання за укладеним 27 червня 2006 року з АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «АльфаБанк», договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі з урахуванням внесених змін до нього від 17 квітня 2008 року; у передбачений договором строк грошові кошти боржник не повернув, що призвело до виникнення заборгованості у визначеному позивачем розмірі.
Також апеляційний суд не вбачав підстав для застосування позовної давності, зазначивши про її переривання здійсненням ОСОБА_1 платежів 
7 липня 2010 року та 4 березня 2010 року, що свідчить про визнання останнім боргу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У січні 2020 рокуадвокат Гудзера Т. С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 18 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 
з  ОСОБА_1 заборгованості і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки постановою Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 753/7572/18 встановлено, що закінчення строку кредитування за укладеним ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсоцбанк» договором закінчився 27 квітня 2009 року, тому з цього часу почався перебіг позовної давності. 
На думку заявника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що погашення заборгованості за вказаним договором 7 липня 2010 року та 
4 жовтня 2010 року свідчить про визнання позичальником боргу, оскільки заяви та квитанції, надані банком на підтвердження цих обставин, не містять підпису ОСОБА_1 . Заявник вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про переривання позовної давності. Постанова апеляційного суду не містить мотивів, за яких відхилено доводи заявника про відсутність його підпису у вказаних документах.
Заявник вказує про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про існування правових підстав для нарахування банком процентів за користування коштами після закінчення строку кредитування. Такий висновок судів не відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження 
№ 14-10цс18).
Позиція інших учасників справи
У березні 2020 року представник АТ «Альфа Банк» - адвокат Шулєпов С. С. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , у якому послався на безпідставність її доводів та відповідність висновків суду апеляційної інстанції обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права. 
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року до закінчення перегляду судових рішень у касаційному порядку і ухвалою цього ж суду від 3 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 27 червня 2006 року АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «АльфаБанк», та ОСОБА_1 уклали договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 350 000 Євро строком до 26 червня 2011 року зі сплатою 12,25% річних за користування кредитними коштами.
17 квітня 2008 року цими ж сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі та збільшено кредитний ліміт до 600 000 Євро строком 
до 26 червня 2016 року зі сплатою 12,25% річних за користування кредитними коштами.
Пунктом 4.4 договору про внесення змін та доповнень від 17 квітня 2008 року передбачено, що у випадку невиконання позичальником зобов`язань, визначених пунктами 3.3.2, 3.3.3, 3.3.7-3.3.13, протягом більше п`ятнадцяти календарних днів підряд, або невиконання позичальником зобов`язань, визначених пунктами 3.3.4, 3.3.5 цього договору, протягом більше ніж дев`яносто календарних днів підряд, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився, і, відповідно, позичальник зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня після закінчення вказаних в цьому пункті строків повернути в повному обсязі заборгованість за цим договором (строкову та прострочену) та погасити вимоги кредитора, що випливають з цього договору. Після сплати позичальником відповідних сум його зобов`язання за цим договором вважаються припиненим.
З пункту 3.3.4 вказаного договору суди встановили, що позичальник зобов`язаний сплачувати кредитору проценти за користування кредитом та комісії в порядку, визначеному пунктами 2.5, 2.6 цього договору. Відповідно до пункту 3.3.5 договору позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі повертати кредит в порядку, визначеному в пункті 1.1 цього договору.
За змістом пункту 1.1.2 договору, повернення кредиту має здійснюватись 
до 25 числа кожного місяця, починаючи з травня 2008 року, рівними частинами у розмірі завантаженого ліміту, зафіксованого станом на 1 травня 2008 року, поділеного на кількість місяців кредитування.
Також 17 квітня 2008 року АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого 
є АТ «Альфа Банк», та ОСОБА_2 уклали договір поруки, за яким остання взяла на себе солідарне зобов`язання перед банком за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі від 27 червня 2006 року.
З довідки про погашення заборгованості від 11 квітня 2018 року суди встановили, що ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором платіж здійснено 25 грудня 2008 року.
Із заяви на переказ готівки № кг09853/1 від 4 квітня 2010 року, квитанції № 09853/1 від 4 жовтня 2010 року, заяви на переказ готівки № кг18316/1 
від 7 липня 2010 року та квитанції № 18316/1 від 7 липня 2010 року суди встановили, що ОСОБА_1 7 липня 2010 року сплачено на погашення кредиту 782,22 Євро та 4 жовтня 2010 року - 7 000 Євро.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. 
За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Судами встановлено, що відповідно до умов кредитного договору строк виконання основного зобов`язання настав 11 червня 2011 року, а з позовом банк звернувся до суду лише у листопаді 2016 року.
Відповідач у суді першої інстанції заявив про застосування позовної давності до заявлених вимог.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати 
(стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору 
(частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов`язання.
Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 платіж за кредитним договором здійснив 25 грудня 2008 року; наступний термін платежу за договором визначений 25 січня 2009 року, який він не сплатив.
Відповідно до правил пункту 4.4 кредитного договору строк виконання основного зобов`язання настав на 91-й день з дня прострочення погашення кредиту (порушення умов підпункту 3.3.5 кредитного договору), тобто 28 квітня 2009 року. Саме з цього моменту настав строк виконання кредитного зобов`язання позичальником у повному обсязі, а у банку - припинилося право нараховувати проценти за користування кредитом відповідно до умов договору, після чого позивач не вправі здійснювати нарахування таких процентів.
Наведених норм права суд апеляційної інстанцій не врахував та, задовольнивши повністю позовні вимоги банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами, погодився із правомірністю продовження нарахування процентів після настання обов`язку дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором.
За таких обставин касаційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом, нарахованих банком поза межами строку кредитування, тобто з 29 квітня 2009 року до 
17 червня 2012 року, розмір яких, відповідно до поданого банком розрахунку, складає 178 128,79 Євро.
Таким чином, належна до стягнення сума заборгованості за нарахованими процентами підлягає зменшенню з 260 686,26 Євро до 82 559,47 Євро, що відповідає розміру заборгованості за процентами на 29 квітня 2009 року, тобто на момент настання у позичальника обов`язку щодо дострокового виконання основного зобов`язання у повному обсязі.
Відповідно до статті 412 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Оскільки суд апеляційної інстанції, вирішуючи справу у частині стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом неправильно застосував вказані норми матеріального права, касаційний суд змінює постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом шляхом зменшення їх розміру з 260 686,26 Євро до 82 559,47 Єврота, як наслідок, зменшує загальну заборгованість з 811 501,14 Євро до 633 372,35 Євро.
Не погоджується суд касаційної інстанції і з висновком апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, що понесені сторонами.
Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачу судового збору у розмірі 3 219 грн, сплаченого за подання позову.
Скасовуючи рішення суду першої інстанцій в частині розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції не вирішив питання про стягнення судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції.
Разом з тим, встановивши, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за укладеним 27 червня 2006 року з АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого 
є АТ «АльфаБанк», договором про надання невідновлювальної кредитної лінії, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та процентами за користування кредитом, нарахованими до закінчення строку дії договору.
Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про сплив позовної давності та неврахування апеляційним судом факту встановлення цієї обставини постановою Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 753/7572/18, оскільки предметом розгляду у справі, що переглядалась Верховним Судом, є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та у ній досліджувалось питання правомірності нарахування ОСОБА_1 до сплати процентів за період з 1 березня 2015 року до 9 січня 2018 року; предметом у даній справі є стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом за період з 27 червня 2006 року до 18 червня 2012 року.
Крім того, у даній справі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що, сплативши 7 липня 2010 року 782,22 Євро та 10 жовтня 2010 року 
7 000 Євро, боржник вчинив дії, направлені на визнання боргу, що у розумінні 
частини першої статті 264 ЦК України свідчить про переривання позовної давності.
Посилання заявника про неврахування судами попередніх інстанцій факту відсутності підпису боржника у заявах на переказ готівки і квитанціях, поданих банком на підтвердження внесення ним коштів на погашення заборгованості, не вливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки протягом розгляду справи судами попередніх інстанцій відповідач не надав належних і допустимих доказів на спростування вказаних доказів і обставин. Апеляційний суд врахував, що, крім заяв про переказ готівки і квитанцій, позивач надав виписку за рахунком ОСОБА_1 , якою також підтверджується здійснення ОСОБА_1 платежів 7 липня 2010 року та 4 жовтня 2010 року.
Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до необхідності переоцінки доказів і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і 
статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 3 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом, нарахованими в межах строку кредитування, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги в цій частині без задоволення, а постанови апеляційного суду у вказаній частині без змін.
Висновок суду касаційної інстанції про залишення без змін постанови апеляційного суду в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом і нарахованими в межах строку кредитування процентами унеможливлює перевірку у цій частині законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, скасованого цією постановою.
Касаційна скарга не містить доводів та вимог про незаконність і необґрунтованість судових рішень в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , тому, з урахуванням статті 400 ЦПК України, судові рішення у цій частині не переглядаються.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частинами першою, шостою цієї статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи часткове задоволення касаційної скарги та зменшення загального розміру стягненої заборгованості на 178 128,79 Євро, що складає 21,95% від суми заборгованості, стягненої судом апеляційної інстанції, з АТ «Альфа Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, пропорційно задоволених вимог у розмірі 1 059,86 грн та судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, пропорційно задоволених вимог у розмірі 1 413,14 грн.
Разом з тим, з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк» підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, пропорційно задоволених її вимог у розмірі 2 512,43 грн.
Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За таких обставин розмір судового збору, який підлягає стягненню з 
ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк» у розмірі 2 519,43 грн підлягає зменшенню до 39,43 грн (2 512,43 -(1 059,86 грн+1 413,14 грн)).
Щодо поновлення виконання рішення
Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2019 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року до закінчення перегляду судових рішень у касаційному порядку.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
За таких обставин касаційний суд поновлює виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року з урахуванням змін, внесених цією постановою.
Керуючись статтею 412 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Гудзери Тараса Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором змінити.
Зменшити розмір процентів за користування кредитом, стягнених судом апеляційної інстанції, з 260 486,26 Євро до 82 559,47 Євро, відповідно, розмір стягненої загальної заборгованості з 811 501,14 Євро до 633 372,35 Євро.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа Банк» судовий збір у розмірі 39,43 грн.
Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 грудня 
2019 року з урахуванням змін, внесених цією постановою.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	В. О. Кузнєцов  В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов