01.12.20
22-ц/812/1916/20
Провадження № 22-ц/812/1916/20 Головуючий суду першої інстанції Старжинської О.Є.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 грудня 2020 року              м. Миколаїв Справа 473/2473/20
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М.,
за участю: позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник – ОСОБА_2 , на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Старжинської О.Є., в в приміщенні того ж суду, о 11 год 28 хв, за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради, виконавчого комітету Вознесенської міської ради, ОСОБА_3 про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:
       
29 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Вознесенської міської ради, виконавчого комітету Вознесенської міської ради, ОСОБА_3 про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 
Позовна заява мотивована тим, що приватизація квартири АДРЕСА_1 , співвласником якої вона є, у 2004 році проведена з порушенням законодавства про приватизацію житла.
Позивач зазначала, що заяву на приватизацію квартири вона не підписувала, згоду на приватизацію житла не надавала. На час приватизації вона в приватизованій квартирі не проживала, зареєстрована в ній не була, оскільки була зареєстрована в гуртожитку за місцем навчання в АДРЕСА_2 , тому не мала права на приватизації житла.
Вказане порушує її права у самостійному набутті в користування, а в подальшому – приватизації іншого повноцінного житла, яке може бути отримано її чоловіком військовослужбовцем з урахуванням усіх членів сім`ї.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати частково в недійсним розпорядження органу приватизації Вознесенської міської ради за № 3183 від 09 серпня 2004 року в частині приватизації ОСОБА_1 ј частки квартири АДРЕСА_1 . Визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 09 серпня 2004 року в частині права власності ОСОБА_1 на ј частку квартири АДРЕСА_1 . Визнати частково недійсним рішення про реєстрацію права власності від 02 вересня 2005 року комунальним підприємством Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації в частині права на власність ј частки за ОСОБА_1 .
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що на час приватизації житлового приміщення не мала права користування приватизованою квартирою та не давала згоду на отримання житла у власність, що є її процесуальним обов`язком.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника оскаржила його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги її позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суди на неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи. На момент приватизації квартири було відсутнє її волевиявлення на приватизацію житлового приміщення, що є основною умовою передачі житла у власність.
Крім того, судом безпідставно не взято до уваги те, що на момент здійснення приватизації вона постійно проживала за іншою адресою, про що свідчить інформація в будинковій книзі, довідки відділу ведення реєстру територіальної громади м. Вознесенська від 16 липня 2020 року, за якими вона значилась зареєстрованою в квартирі АДРЕСА_1 в період з 07 грудня 1999 року по 12 грудня 2000 року. 
Проте суд прийняв до уваги тільки її статус при приватизації квартири, як особи що зберігала право на житло як тимчасово відсутньої понад 6 місяців через виїзд з постійного місця проживання у зв`язку з навчанням.
Її право є порушеним, оскільки вона в майбутньому має намір приватизувати інше житло з використанням житлових чеків, а приватизація указаного житлового приміщення, яка проведена незаконно, позбавляє її такого права. 
У відзиві на апеляційну скаргу Вознесенська міська рада доводів апеляційної скарги не визнала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
На час розгляду справи судом апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
          Судом було встановлено, що 24 грудня 1994 року ОСОБА_4   виданий ордер № 0550307 на житлове приміщення – квартиру АДРЕСА_1 , на сім`ю у складі 6 осіб: ОСОБА_4 , його дружини – ОСОБА_3 , дітей – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 – синів, ОСОБА_7 - дочки; ОСОБА_8 - тещі.
06 серпня 2004 року ОСОБА_4 звернувся до органу приватизації Вознесеньської міської ради із заявою про передачу у власність квартири, яку він займає з членами сім`ї в рівних частках кожному. Заяву підписали наймач ОСОБА_4 та повнолітні члени його сім`ї, зокрема й ОСОБА_7 (позивач у справі).
До цієї заяви була додана довідка, складена паспортистом КП «Жилсервіс», про склад сім`ї, де серед інших зазначалась позивач – ОСОБА_7 , яка була зареєстрована в зазначеній квартирі з 07 грудня 1999 року. 
Реєстрації місця проживання ОСОБА_7 ( ОСОБА_9 ) в зазначеній квартирі підтверджується даними будинковоі книги, що заведена за вказаною адресою. Також зазначено, що 12 грудня 2000 року ОСОБА_7 знята з реєстрації у цій квартирі.
Відповідно до довідки, виданої Миколаївським державним університетом ім. В.О. Сухомлинського, ОСОБА_10 була зареєстрована в гуртожитку АДРЕСА_3 з 22 грудня 2000 року по 04 листопада 2004 року у зв`язку з навчанням. 
На підставі розпорядження органу приватизації Вознесенської міської ради від 09 серпня 2004 року № 3183 видано свідоцтво про право власності на житло, яке безоплатно передано у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та членам його сім`ї, зокрема позивачу.
14 серпня 2004 року ОСОБА_7 у зв`язку з реєстрацієй шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_9 .
На підставі вказаного розпорядження органу приватизації 02 вересня 2005 року зареєстровано право спільної часткової власності громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 по 1/4 частки за кожним.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , спадкоємцем після смерті яких є ОСОБА_3 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після їх смерті по ј частці вказаної квартири. 
Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Частинами 3 і 5 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду»
(далі - Закон № 2482-XII) передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Згідно з ч. 1 ст. 2 та ст. 3 Закону № 2482-XII до об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 2482-XII якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.
Згідно з положенням ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Як визначено п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
Пунктами 1, 2, 3 ст. 8 Закону № 2482-XII визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача  займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків)  у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів  приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Згідно з п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.
За змістом п. 20, 21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.
У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону № 2482-XII.
Отже, законом визначено, що передача квартир, котрі підлягають приватизації, здійснюється у спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у цій квартирі. При цьому законодавець не пов`язує таке проживання з обов`язковим перебуванням на реєстраційному обліку і не встановлює заборони приватизувати помешкання особою, яка зареєстрована за іншою адресою. Допускається приватизація особами, які тимчасово відсутні у квартирі, яка є об`єктом приватизації, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири.
Частиною 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Як встановлено позивач з 1994 року була членом сім`ї наймача ОСОБА_4 та була вписана в ордер на отримання останнім кв. АДРЕСА_1 , а з 07 грудня 1999 року позивач була зареєстрована в цій квартирі. У зв`язку з навчанням в грудні 2000 року позивач була знята з реєстрації та з грудня 2000 року по 04 листопада 2004 року була зареєстрована в гуртожитку як студентка Миколаївського державного університету ім. В.О. Сухомлинського. Отже на період навчання позивач залишалася членом сім`ї, за яким зберігається право на житло у зв`язку з навчанням. За таких обставин вона була правомірно включена до членів сім`ї, що значилися у довідці, наданої для приватизації зазначеної квартири. 
У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач на час приватизації житла не проживала у вказаній квартирі, не мала права користування житловим приміщенням і не давала згоду на передачу квартири у спільну сумісну власність.
Згідно матеріалів приватизаційної справи, 06 квітня 2004 року ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10  звернулись із заявою до органу приватизації про передачу у спільну сумісну власність  квартири АДРЕСА_1 , яка підписана указаними особами, зокрема ОСОБА_10 .
У справі відсутні будь-які відомості про те, що підпис у вказаній заяві виконано не   ОСОБА_10 , а іншою особою.
Доводи апеляційної скарги скарги про те, що ОСОБА_10 не давала згоду на приватизацію квартири є безпідставними.
Доведення зазначених обставин згідно зі ст.ст.  12, 81 ЦПК України  є обов`язком позивача.
Органом приватизації при прийнятті оскаржуваного розпорядження від 09 квітня 2004 року № 3183, на підставі якого передано квартиру у спільну сумісну власність   ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10  , було взято до уваги довідку, якою установлено відомості про осіб - членів сім`ї наймача, які мали право на приватизацію житла.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт реєстрації   ОСОБА_10   за іншою адресою не може бути підставою для задоволення позову, оскільки згідно законодавства, чинного час існування спірних правовідносин, право на приватизацію житла мають особи, які проживають у квартирі, що передається у власність, та особи, за якими зберігається право на житло.
При цьому треба зауважити, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Ураховуючи те, що на момент здійснення приватизації квартири   ОСОБА_10   висловила своє волевиявлення на приватизацію частки нерухомого майна, що стверджується її підписом у відповідній заяві,  а також не надала належних та допустимих доказів того, що вона не мала права користування спірним житлом, тобто не входила до переліку осіб, визначених законом, що мають право на отримання житла у власність, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним розпорядження органу приватизації Вознесенської міської ради за № 3183 від 09 серпня 2004 року в частині приватизації ОСОБА_1 ј частки квартири АДРЕСА_1 . та свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 09 серпня 2004 року в частині права власності ОСОБА_1 на ј частку квартири АДРЕСА_1 та рішення про реєстрацію права власності на це майно.
          Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, з якою погоджується апеляційний суд.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що, розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну  скаргу  ОСОБА_1   залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту «в» ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє  представник – ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк
Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.