Постанова
Іменем України
 
02 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 322/626/19
 
провадження № 61-21859св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 30 липня 2019 року у складі судді Шиша А. Б. 
та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року 
у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - 
АТ КБ «ПриватБанк») про визнання договору недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що 06 грудня 2017 року йому стало відомо про існування кредитного договору від 18 грудня 2013 року 
№ SAMDN03000129390226, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ним, відповідно до умов якого він отримав кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,40 % на рік, на суму залишку заборгованості 
за кредитом.
Зазначав, що вказаний кредитний ліміт був збільшений, жодного договору та погодження на збільшення кредитного ліміту він не підписував, 
що свідчить, як він вважав, про незаконність дій банку та неотримання його згоди на зміну умов договору.
Посилався на те, що він звертався до АТ КБ «ПриватБанк» та підписав лише заявку з метою отримання кредитної картки з кредитним лімітом, 
а вказаний кредитний договір він не підписував.
Вважав, що АТ КБ «ПриватБанк» здійснювало нечесну підприємницьку практику. 
Зазначав, що відповідач не ознайомлював його з умовами договору, 
не роз`яснював всіх положень правил та умов кредитного договору, 
не роз`яснював про можливе збільшення кредитного ліміту за договором, 
що свідчить, як він вважав, про те, що відповідач, скориставшись відсутністю у нього юридичної освіти, та усвідомлення всіх умов договору, спонукав його укласти правочин, на який він не погодився б за інших умов. 
Вважав, що спірний договір був укладений навмисно на невигідних умовах відповідачем, що суперечило його внутрішній волі на момент укладення, 
а також суперечило чинним нормативно-правовим актам.
Оспорюваний договір був складений банком та розміщений на сайті, 
у той час як він був позбавлений можливості корегування умов договору, 
і звернувся до банку виключно для отримання кредитної картки.
Зазначав, що договір містив несправедливі умови, що суперечить, як він вважав, принципу добросовістності, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, порушення принципу рівності сторін та свободи договору.
Крім того зазначав, що він не був ознайомлений з невід`ємними частинами договору, що знаходилися на сайті АТ КБ «ПриватБанк», а також він 
не підписував договір про зміну кредитного ліміту за договором. 
Вважав, що оскільки сторони спірного договору не дійшли згоди з усіх істотних умов договору належним чином, та взагалі не погоджували умови договору, тому цей договір суперечить вимогам законодавства.
Посилаючись на положення статей 203, 215 ЦК України, статті 11, пункту 4 частини першої статті 21, частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та з урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 18 грудня 2013 року 
№ SAMDN03000129390226, укладений між ним та АТ КБ «ПриватБанк» 
та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області 
від 30 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що рішенням суду, яким стягнуто з позивача на користь банку кредитну заборгованість за спірним кредитним договором та яке набрало законної сили і у відповідності до частини четвертої 
статті 82 ЦК України обставини, встановлені цим рішенням не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, було встановлено факт укладення 18 грудня 2013 року між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» договору 
№ SAMDN03000129390226 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, право банка у будь-який момент змінити (зменшити 
або збільшити) кредитний ліміт, факт постійного користування 
ОСОБА_1 кредитними коштами банку, існування не тільки кредитних відносин між сторонами, але й наявності у ОСОБА_1 заборгованості за договором, тому суд першої інстанції вважав, що оспорюючи кредитний договір ОСОБА_1 намагається оспорити обставини, встановлені 
у рішенні Новомиколаївського районного суду Запорізької області 
від 03 листопада 2016 року, що фактично зводиться до незгоди із вказаним рішенням суду, а тому відсутні правові підстави для задоволення його позову.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 30 липня 
2019 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки факт укладення між сторонами спірного договору щодо відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, під час укладення якої сторони погодили усі істотні умови, у тому числі права 
і обов`язки сторін, строків та визначення розмірів платежів, факт постійного користування ОСОБА_1 кредитними коштами, наявності у нього заборгованості за кредитним договором встановлено рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 03 листопада 2016 року у справі № 322/965/16, яке набрало законної сили, а тому оспорюючи кредитний договір у цій справі позивач фактично намагається оспорити обставини, встановлені у зазначеному рішенні суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її з Новомиколаївського районного суду Запорізької області.
У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було враховано того, 
що рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області 
від 03 листопада 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено лише факт укладення договору. Вказане судове рішення не містить жодного твердження про те, що умови спірного кредитного договору справедливі 
та не суперечать добросовісності і не порушують принцип рівності і свободи договору, а також того, що банк здійснює чесну підприємницьку діяльність та того, що сторони дійшли згоди щодо всіх умов договору.
Посилався на те, що оскільки він не був ознайомлений з договором, не міг внести зміни до нього, обговорити усі істотні умови та запропонувати доповнення до цього договору, тому, як він вважав, спірний договір порушує вимоги законодавства щодо свободи договору, порушує принцип рівності сторін договору, та ставить його у завідомо невигідне становище.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорiзької області 
від 03 листопада 2016 року у справі № 322/965/16, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 13 листопада 
2018 року, було задоволено позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» 
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 грудня 2013 року № SAMDN03000129390226 у розмірі 96 894,48 грн.
Вказане судове рішення набрало законної сили.
Під час розгляду вказаної справи № 322/965/16 судом було встановлено, 
що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір 
від 18 грудня 2013 року № SAMDN03000129390226 про відкриття картрахунка та обслуговування платіжної картки. Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого ліміту 
на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 2,2 % на місяць. Також 
у договорі було зазначено, що ОСОБА_1 ознайомлений і згодний 
з умовами і правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку, що були надані йому для ознайомлення у письмовому виді. Право банка у будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт, факт постійного користування ОСОБА_1 кредитними коштами банку, існування не тільки кредитних відносин між сторонами, але й наявності у ОСОБА_1 заборгованості за договором, при цьому останній порушив взяті на себе зобов`язання, кошти не повернув. При дослідженні виписки за кредитним договором судом було встановлено, що ОСОБА_1 постійно користувався кредитними коштами банку: знімав готівку, оплачував товар та послуги, клав кошти 
на рахунок, що ОСОБА_1 не заперечувалося під час розгляду вказаної справи. При цьому суд дійшов висновку про існування кредитних відносин між сторонами у справі і наявності у ОСОБА_1 заборгованості 
за вищезазначеним кредитним договором (а. с. 21-27).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої 
або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором 
є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента 
та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності 
та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним 
з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, 
а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені 
статтею 215 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою 
та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається 
як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив 
із відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог 
ОСОБА_1 у цій справі, оскільки факт укладення між сторонами спірного договору щодо відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, під час укладення якої сторони погодили усі істотні умови, у тому числі права і обов`язки сторін, строків та визначення розмірів платежів, факт постійного користування ОСОБА_1 кредитними коштами, наявності 
у нього заборгованості за кредитним договором від 18 грудня 2013 року 
№ SAMDN03000129390226 встановлено рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 03 листопада 2016 року у справі 
№ 322/965/16 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили, а тому оспорюючи кредитний договір у цій справі позивач фактично намагається оспорити обставини, встановлені у зазначеному рішенні суду.
Проте з таким висновком не можна погодитися, оскільки зазначене судове рішення у справі № 322/965/16 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» 
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 грудня 2013 року № SAMDN03000129390226 не є преюдиційним відносно цієї справи. 
Під час розгляду вказаної справи позичальник - ОСОБА_1 
не висловлював доводів щодо недійсності кредитного договору, а тому позивач не позбавлений права на спростування презумпції дійсності правочину шляхом пред`явлення відповідного позову до суду.
До висновків щодо можливості спростування презумпції дійсності договору дійшов Верховний Суд у постановах від 13 червня 2019 року у справі 
№ 646/7523/16-ц (провадження № 61-24267св18), від 22 квітня 2020 року 
у справі № 348/1964/16-ц (провадження № 61-41441св18) та від 22 січня 
2020 року у справі № 2610/24830/2012 (провадження № 61-3268св18), а також схожі висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 
20-20.2 постанови від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20).
Таким чином ухвалення рішення у справі про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 
за кредитним договором від 18 грудня 2013 року № SAMDN03000129390226 не створило перешкоди для окремого розгляду спору про визнання вказаного кредитного договору недійсним.
Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Перевірка доводів заявника, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи у касаційному порядку.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд 
є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.
Таким чином, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необхідним скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції, з передачею справи до суду апеляційної інстанції.
Щодо клопотання про участь у судовому засіданні
На адресу Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні.
Клопотання про участь у судовому засіданні задоволенню не підлягає 
з наступних підстав.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що в разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень 
у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі 
і не встановлює обставин справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для задоволення клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін немає.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
О. М. Осіян
Судді:                                                                                                           
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович