ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 160/6933/19
адміністративне провадження № К/9901/36227/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів - Єресько Л.О., Калашнікової О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року (суддя Кучма К.С.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року (судді: Сафронова С.В., Мельника В.В., Чепурнова Д.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання незаконними рішень, визнання незаконними дії та бездіяльність, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач) про визнання незаконними рішень, визнання незаконними дії та бездіяльність, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у якому просив:
1) визнати незаконними рішення та дії Відповідача (Міністерства Юстиції України) які призвели до порушення Конституційного права позивача на захист прав справедливим судом та порушення Конституційного права позивача на безоплатну професійну правничу правову допомогу, і як наслідок призвели до порушення базових основоположних Конституційних прав і свобод позивача які визначені статтями 8, 1, 3, 9, 21, 22, 23, 64, 24, 25, 27, 28, частина 1, 4 статті 32, частина 1, 2 статті 34 та статей 33, 34, 41, 46, 48, 49, 55, 56, 59 Конституції України (254к/96-ВР) та визначені міжнародними договорами: статтями 4, 5, 9, 10, 12, 13, 15 Конвенції про права осіб з інвалідністю (995_g71), ратифікованою Законом України №1767-VІ від 16 грудня 2009 року та статтями 6, 13, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (995_004) ратифікованою Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року статтями 1, 2 Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (997_009) у редакції від 21 січня 2006 року, ратифікованою 10 листопада 1994 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» № 240/94-ВР, частиною 1 пункт 1 та частиною 2 статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» від 02 червня 2011 року (3460-VI) редакція від 04 листопада 2018 року; 
2) визнати рішення і дії відповідача незаконними (Міністерство Оборони України) органу виконавчої державної влади України суб`єкта владних повноважень (їх посадовими і службовими особами) який порушив конституційні трудові права позивача визначені статей 38 Конституції УРСР (888-09)(від 20 квітня 1978 року), статей 40 Конституції СРСР (n0001400-77) від 07 жовтня 1977 року та статті 43 Конституції України (254к/96-ВР), та визнати що відповідач використовує рабську примусову безоплатну працю (робота, труд), бо покладений на громадян обов`язок відбування (проходження) дійсної строкової військової служби в Радянській Армії чи Армії незалежної України відповідно до статті 65 Конституції України (254к/96-ВР), статті 29, 61 Конституції УРСР (888-09) (від 20 квітня 1978 року) та статтею 31, 63 Конституції СРСР (n0001400-77) від 07 жовтня 1977 року - це є робота чи праця або труд, яка обирається вільно громадянином і людиною або на яку вільно погоджується позивач, та військовий або військовий будівельник - це є професія яка також вибирається чи обирається вільно людиною і громадянином відповідно до покликання і здібності та роду трудової діяльності, примусова та безоплатна праця (робота або труд) заборонена якщо в державі офіційно не оголошено воєнний стан, та людина і громадянин має права відмовитись від строкової дійсної служби в Радянській Армії чи Армії незалежної України відповідно до статей 43, 8, 1, 3, 9, 19, 21, 22, 23, 64, 65 Конституції України (254к/96-ВР) та статтям 34, 40, 63, 173 Конституції СРСР (n0001400-77) від 07 жовтня 1977 року ((з урахуванням положень статей 1-9 Закону України «Про правонаступництво України» (1543-ХІІ), та Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР»)) які прямо вказують на те що людина і громадянин має право на працю - з оплатою праці відповідно до її кількості та якості і не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вибір професії, роду занять і роботи відповідно до покликання, здібностей, тому трудові права людини і громадянина не можуть бути порушені чи обмежені, крім випадків передбачених статтями 23, 64 Конституції України (254к/96-ВР) це лише під час війни та офіційно оголошеного воєнного стану можуть призвати служити в Армію примусово без вільної згоди громадянина і лише військового фахівця (запасу), бо це злочин посилати в бій не професійного військового фахівця, це безпосередньо витікає з тексту Конституції України (254к/96-ВР) та статей 1, 4, 17, 18, 53 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (995_004) редакція від 02 жовтня 2013 року ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року»; 
3) визнати дії і рішення відповідача (Міністерство Оборони України) незаконними які потягли за собою тяжкі наслідки, такі як нанесення шкоди здоров`ю і подальшому життю позивача, та позивач в наслідку цього став особою з інвалідністю яка отримана в період відбування (проходження) строкової дійсної служби в Радянської Армії (трудової Армії), та у наслідку чого позивачу нанесена матеріальна (майнова, упущена вигода) і моральна шкода; 
4) визнати позивача репресованою особою яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених у пункті 2) статті 1-2, пунктів 2), 3), 10), 22) статті 2 та пунктів 17), 22) статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17 квітня 1991 року (962-XII) редакція від 11 жовтня 2018 року та статей 8, 19, 21, 22, 23, 64, 55, 124 Конституції України (254к/96-ВР) та частини 1 пункту 1) частини 2 статі 2, частина 1 та 2 статті 3 та статей 5, 6, 7 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року (2747-ІV) редакція від 04.11.2018 року та забезпечити спростування недостовірної інформацію про позивача в засобах масової інформації, відповідно до вимог частини 4 статі 32 Конституції України (254к/96-ВР); 
5) визнати що відповідач (Комісія № 1 Комунального закладу "Обласного клінічного центру медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради» Департаменту охорони здоров`я України Дніпропетровської облдержадміністрації) - не має компетенції встановлювати і визначати групу інвалідності позивачу людині і громадянину якому нанесено шкода здоров`ю в період відбування чи проходження строкової дійсної служби в рядах Радянської Армії або Армії України без урахування думки позивача з цього приводу, та добровільної згоди, тому що на території України не має в даному випадку незалежної медико-соціальної експертизи чи судмедекспертизи, бо непередбачено законодавством України і міжнародним законодавством щоб особа яка нанесла шкоду, сама визначала розмір нанесеної шкоди та розмір відшкодування за нанесену шкоду, та також позивач не укладав трудового договору і не заключав військового контракту (та як наслідок не давав згоду на механізм визначення розміру пенсії встановлений відповідачем, не давав мовчазну згоду, а також не за своєю власною добровільною згодою пішов служити в ряди Радянської Армії, а під примусом і загрозою позбавлення волі шляхом незаконного ув`язнення), де заздалегідь повинні бути прописані умови і визначений розмір щомісячної пенсії, у випадку інвалідності чи втрати здоров`я при виконанні трудових або військових обов`язків пов`язаних з відбуванням (проходженням) строковою дійсною службою в Радянської Армії, з посиланням на законодавства яким передбачено медико-соціальної експертиза якою встановлюється група інвалідності від якої буде залежить розмір щомісячної пенсії, та повідомлено яким законодавством буде встановлений фіксований розмір пенсії або компенсації у випадку отримання інвалідності людиною, самим роботодавцем відповідачем; 
6) визнати рішення і дії відповідача незаконними (Комісії №1 Комунального закладу «Обласного клінічного центру медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради» Департаменту охорони здоров`я України Дніпропетровської облдержадміністрації), а саме безпосередньо відмову встановити позивачу 1А групу інвалідності та зобов`язати відповідача доручити своєму відповідальному за це структурному підрозділу визнати - позивача особою з інвалідністю 1А групи яку встановити на строк - безстроково (довічно чи по-життєво), з зазначенням - захворювання «порушення опорно-рухомих функцій хребта отримано в наслідку травми хребта, після підняття надважких предметів в період відбування (проходження) дійсної строкової служби в трудовій Радянській Армії, та після проведеної операції на хребті по видаленню трьох між-хребтових гриж дисків та остистих відростків хребта поперекового відділу»; 
7) визнати що відповідач (структурний підрозділ Пенсійний Фонд України) не має компетенції розраховувати або нараховувати, встановлювати і визначати розмір щомісячної пенсії - позивачу людині і громадянину яка є особою з інвалідністю отриманої в період відбування (проходження) строкової дійсної служби в рядах Радянської Армії або Армії України, тому що це непередбачено міжнародним законодавством і законодавством України щоб особа яка нанесла шкоду в даному випадку відповідач, сама визначала розмір нанесеної шкоди та розмір відшкодування за нанесену шкоду, також тому що позивач не укладав трудового договору і не заключав військового контракту (та як наслідок не давав згоду на механізм визначення розміру пенсії встановлений відповідачем, не давав мовчазну згоду, а також тому що не за своєю власною добровільною згодою пішов служити в ряди Радянської Армії, а під примусом і загрозою позбавлення волі шляхом незаконного ув`язнення), де заздалегідь повинні бути прописані умови і визначений розмір щомісячної пенсії, у випадку інвалідності працівника чи втрати здоров`я при виконанні трудових або військових обов`язків пов`язаних зі службою в Радянської Армії, з посиланням на законодавства яким передбачено обов`язкова медико-соціальної експертиза якою встановлюється група інвалідності від якої буде залежить розмір щомісячної пенсії, та повідомлено яким законодавством буде встановлений фіксований розмір пенсії або компенсації у випадку інвалідності самим роботодавцем відповідачем; 
8) визнати що розмір щомісячної пенсії 1564 гривень позивача яку сплачує відповідач - не відповідає вимогам статей 46, 48 Конституції України (254к/96-ВР) з урахуванням вимог статей 8, 1, 3, 21, 24, 25, 33, 27, 28, 49, 59 Конституції України (254к/96-ВР), бо розмір щомісячної пенсії позивача є недостатнім для життя і існування людини і громадянина України, негідним людської честі і гідності, такий що принижує людську честь та гідність, не задовольняє потреб і не відповідає потребам достатнього рівня життя позивача, включаючи достатнє харчування, одяг, житло відповідно до статей 46, 48 Конституції України (254к/96-ВР), що у наслідку тягне за собою порушення всіх основоположних Конституційних прав і свобод позивача визначених статтями 8, 1, 3, 21, 22, 23, 24, 25, 27, 28, частина 1, 4 статті 32, частина 1, 2 статті 34, статі 33, 41, 46, 47, 48, 49, 50, 53, 55, 56, 59, 64 Конституції України (254к/96-ВР) (розрахунок потреб на календарний місяць і розрахунок щомісячного розміру щомісячної пенсії знаходиться в мотивувальній частині позовної заяви сторінки 89 - 94); 
9) визнати незаконними рішення і дії та бездіяльність відповідача (в особі його структурного підрозділу Нікопольського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровської області) який не сплачує позивачу, розрахований позивачем розмір щомісячної пенсії відповідно до вимог статей 46, 48 Конституції України (254к/96-ВР) та зобов`язати відповідача сплачувати позивачу, розрахований позивачем розмір щомісячної пенсії та одночасної компенсації матеріальної (майнової, упущеної вигоди) шкоди яку закладено в розмір щомісячної пенсії який позивачем одночасно розраховано з урахуванням вимог статей 8, 1, 3, 19, 21, 22, 23, 24, 25, 33, 27, 28, частина 1, 4 статті 32, частина 1, 2 статті 34, та статей 41, 46, 48, 49, 55, 56, 59, 64, 60, 68 Конституції України (254к/96-ВР) та складає 24 725 (двадцять чотири тисячі сімсот двадцять п`ять) євро, вказує у євро бо гривня є нестабільною грошовою одиницею з постійною інфляцією вартості, відповідач може сплачувати у гривні, але за обмінним курсом до євро на момент виплати (розрахунок міститься в мотивувальній частині позовної заяви з 89 - 94 сторінки); 
10) стягнути з відповідача (Міністерство Оборони України) за незаконні рішення і дії та бездіяльність службових і посадових осіб його структурного підрозділу - на користь позивача матеріальну (майнову) шкоду упущену вигоду за період який складає 30 років з 1989 року по теперішній час на момент подачі позовної заяви липень 2019 року у розмірі 1645 200 євро, яка позивачем розрахована, з урахуванням максимальної середньої заробітної плати у світі що складає 4 570 євро на момент звернення до суду, яку би міг заробляти в місяць позивач, якщо б позивачу не було нанесено шкоди його здоров`ю і подальшому життю, 4 570 євро х 12 (місяців) = 54 840 євро в рік, 54 840 євро х 30 (років) = 1 645 200 євро складає матеріальна (майнова, упущена вигода) шкода - з липня 1989 року по теперішній час на момент подачі позовної заяви липень 2019 року за період 30 років, яка може бути сплачена відповідачем за обмінним курсом у національній одиниці гривні на день виплати; 
11) поновити Конституційні права і свободи людини позивача стягнувши з відповідача за незаконні рішення і дії та бездіяльність службових і посадових осіб його структурних підрозділів - на користь позивача моральну шкоду за нанесення шкоди здоров`ю і подальшому життю за період який складає 30 років з 1989 року по теперішній час на момент подачі позовної заяви липень 2019 року у розмірі який позивачем визначений і оцінений в розмірі 30 % від нанесеної йому матеріальної (майнової) шкоди упущеної вигоди, 1 645 200 : 10 х 3 = 493 560 євро складає моральна шкода з липня 1989 року по теперішній час на момент подачі позовної заяви липень 2019 року за період 30 років, яка може бути сплачена відповідачем за обмінним курсом у національній одиниці гривні на день виплати; 
12) зобов`язати відповідача доручити його структурному підрозділу Нікопольському відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровської області виконати вимоги пункту е) частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (1788-ХІІ) від 12 червня 1991 року - зарахувати до стажу роботи позивача, увесь час який позивач був непрацездатним починаючи з 30 листопада 1989 року та по теперішній час 2019 рік, про що повинен бути зроблений відповідний запис у трудовій книзі позивача;    
13) визнати незаконними дії і рішення та бездіяльність відповідача, бо саме відповідач відповідає за внутрішню і соціальну, правову політику захисту громадян і людини відповідно до статті 1, 3, 19, 113, 116 Конституції України (254к/96-ВР) з урахуванням частини 1 статті 8 Конституції України (254к/96-ВР), тому що в Україні є лише єдина державна влада відповідно до статті 6 Конституції України (254к/96-ВР) якою визначено, що: державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Таким чином судовий орган влади не є незалежним, бо саме відповідач сплачує заробітну плату і пенсії суддям та наймає на роботу відповідно до статей 130, 131 Конституції України (254к/9б-ВР). На території України повинен існувати незалежний суд і незалежні судді відповідно до статті 129 Конституції України (254к/96-ВР) яка говорить про те що: суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права, (основними засадами судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом;), який розглядає справи пов`язані зі злочинами скоєними державною владою України проти громадян України і людини, в якому судді є громадянами інших Європейських країн, крім країн колишніх членів СРСР - бо службові і посадові державних влад цих країн є співучасниками злочинів. Європейський суд з прав людини не знаходиться на території України, а отже є недоступним, та діє з порушенням конституційних прав і свобод громадян України і людини, бо кожен має право бути присутнім в залі суду захищаючи особисто свої права і свободи незалежно від майнового стану, незалежно від стану свого фізичного здоров`я чи з іншої причини, бо права людини і громадянина не можуть бути обмежені та не є вичерпним відповідно до статей 8, 1, 21, 24, 22, 23, 64 Конституції України (254к/96-ВР); 14) зобов`язати Відповідача продовж одного календарного місяця розробити і подати відповідний законопроект до Верховної Ради, в якому повинно бути зазначено строк утворення суду не більш півроку, після прийняття закону. 
Позовні вимоги наведено з збереженням орфографії та пунктуації позивача.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання незаконними рішень і дій та бездіяльності відповідача, відшкодування матеріальної  і моральної шкоди - повернуто позивачеві.
Підставою для повернення позовної заяви стало те, що судом першої інстанції було визначено підстави для залишення позовної заяви без руху, однак вказані недоліки не були усунені позивачем. 
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій позивач звернувся до Верховного Суду з касаційної скаргою.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі позивач вказує, що недотримання вимог статей 295, 296 КАС України та несплата судового збору не може бути перешкодою для розгляду справи по суті та що кожен має право на захист своїх прав та свобод, без будь якої дискримінації.
Позивач просить надати йому безоплатну правову допомогу у зв`язку з браком коштів через недостатній розмір щомісячної пенсії, оскільки є особою з інвалідністю 3 груп, отриманої внаслідок проходження строкової служби у Радянській Армії. Зокрема, позивач вказує, що відповідна сума, визначена ним повинна бути перерахована на рахунок позивача до початку розгляду справи у суді касаційної інстанції для забезпечення можливості здійснювати і реалізувати своє право на захист.
Крім цього, позивач просить звільнити його від сплати будь-яких судових витрат у зв`язку з скрутним матеріальним становищем, оскільки таке становище не може бути перешкодою для доступу до правосуддя. 
ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року та направити справу до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для розгляду. А також ухвалити окрему ухвалу, якою вирішити питання про порушення кримінальної справи за статтею 375 Кримінального Кодексу України проти складу суду першої інстанції за постановлення завідомо неправосудного рішення.
Позиція інших учасників справи.
Від представника Кабінету Міністрів України до суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 в якому зазначено, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права та просять залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
Так, у відзиві відповідач вказує, що позивач у позовній заяві не обґрунтував роль Кабінету Міністрів України у вказаних правовідносинах, а тому останній не є належним відповідачем у справі.
Крім того, судом першої та апеляційної інстанції вірно встановлено, що позивачем не дотримано вимог Закону України «Про судовий збір» та Кодексу адміністративного судочинства України щодо усунення недоліків позовної заяви.
На вказаний відзив позивачем було подано заперечення, у якому він вказав, що відзив на касаційну скаргу подано з порушенням строку, і що відповідач не є людиною, а тому не має права користуватися правами і свободами людини, а має виключно обов`язки. Тому позивач просив залишити відзив на касаційну скаргу без розгляду.
Рух касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 27 листопада 2020 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.
Оцінка висновку суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що адміністративний позов ОСОБА_1 ухвалою від 29 липня 2019 року залишено без руху, через невідповідність вимогам статей 160, 161 КАС України, та встановлений строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків протягом десяти днів з дня отримання її копії, а саме: 
- звернутися до суду з уточненою позовною заявою, в якій зазначити у якості відповідачів - Міністерство юстиції України, Міністерство оборони України, Комісію № 1 Комунального закладу «Обласного клінічного центру медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради», Департаменту охорони здоров`я України Дніпропетровської облдержадміністрації, Пенсійний фонд України, Нікопольський відділ обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровської області або уточнити зміст позовних вимог щодо Кабінету Міністрів України;
- надати оригінал документа про сплату судового збору в розмірі 14215,40 грн.
Позивач отримав копію ухвали 13 серпня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
20 серпня 2019 року від позивача надійшли доповнення та уточнення до позовної заяви, в якій він просить врахувати обставини в мотивувальній частині даного доповнення та уточнення, вирішити питання щодо звільнення позивача від сплати судового збору, та призначити справу до судового розгляду по суті в присутності позивача та присутності його захисника, попередньо надавши позивачу безоплатну правову допомогу в повному обсязі, як заявлено позивачем в позовній заяві.
Так, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем не було виконано вимоги ухвали суду від 29 липня 2019 року та не усунуто зазначені в ній недоліки, оскільки останній не надав до суду уточнену позовну заяву, не зазначив у якості відповідачів - Міністерство юстиції України, Міністерство оборони України, Комісію № 1 Комунального закладу «Обласного клінічного центру медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради» Департаменту охорони здоров`я України Дніпропетровської облдержадміністрації, Пенсійний фонд України, Нікопольський відділ обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровської області та не уточнило зміст позовних вимог щодо Кабінету Міністрів України.
Крім того, позивачем при подачі позовної заяви не було додано документ про сплату судового збору, проте подано клопотання про звільнення від сплати судового збору.
Відповідно до частини першої статті 133 КАС України суд, ураховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.
Частиною другою статті 132 КАС України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно із частиною першою статті 8 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон №3674-VI) ураховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Частиною другою статті 8 Закону №3674-VI установлено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
З наведеного вбачається, що звільнення від сплати судового збору, його відстрочення чи розстрочення є дискреційним правом, а не обов`язком суду, можливість реалізації якого пов`язується з майновим станом особи.
Суд ураховує, що Закон №3674-VI не містить вичерпного й чітко визначеного переліку документів, які можливо вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд установлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. 
Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2005 року у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland»), заява №71731/01; пункти 63- 64 рішення Європейського суду з прав людини від 26.07.2005 у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland»), заява №73547/01).
Так, клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору мотивоване його скрутним матеріальним становищем, проте вказані відомості не відображають розмір доходу скаржника за попередній календарний рік, та не наведено підстав для встановлення відсутності іншого джерела доходу. 
Отже, до клопотання про звільнення від сплати судового збору скаржником не додано достатніх доказів, відповідно до яких суд може розглянути клопотання про звільнення від сплати судового збору, ураховуючи розмір річного доходу за попередній календарний рік. Такими доказами можуть слугувати: довідка органу Пенсійного фонду України про розмір виплаченої пенсії за попередній календарний рік та довідка органу доходів і зборів про відсутність інших доходів за попередній календарний рік.
Аналогічна позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 10 травня 2019 року в справі № 9901/166/19. 
Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Частиною четвертої статті 169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо, зокрема, позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Таким чином позивачем не виконано вимоги ухвали від 29 липня 2019 року та не усунуто недоліки позовної заяви, тому суд першої інстанції правомірно повернув адміністративний позов ОСОБА_1 . 
Враховуючи викладене, суд вважає доводи позивача щодо надання йому безоплатної правової допомоги, звільнення його від сплати будь-яких судових витрат та порушення кримінальної справи за статтею 375 Кримінального кодексу України проти складу суду першої інстанції за постановлення завідомо неправосудного рішення безпідставними.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про  повернення позову.
Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій не підтвердилися під час розгляду касаційної скарги позивача Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення. 
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи, у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач:                                                   А.Г. Загороднюк

Судді                                                                       Л.О.Єресько

                                                                                          О.В.Калашнікова