Постанова 
Іменем  України
 
02 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 381/4507/18-ц
 
провадження № 61-18210св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня                   2019 року у складі судді Соловей Г. В.та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Ігнатченко Н. В., Кулікової С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом                                до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя, зобов`язання вчинити певні дії.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного 23 червня  2008 року між банком та ОСОБА_1 кредитного договору                                          № KIF0GA0000000005 остання отримала кредит у розмірі 46 849,38 дол. США зі сплатою 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом                   з кінцевим терміном повернення 23 червня 2018 року. 
З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 10 червня 2008 року укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідачі передали в іпотеку належне їм на праві приватної власності майно, а саме квартиру загальною площею 70,5 кв. м, житловою площею 43,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
19 грудня 2011 року Фастівським міськрайонним судом Київської області               у справі № 2-898/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки   ухвалено рішення, яким у рахунок погашення кредитної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». 
Задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмету іпотеки неможливо у зв`язку із застосуванням державною виконавчою службою Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Заборгованість              за основним зобов`язанням не погашена, відповідач ОСОБА_1 станом на 22 листопада 2018 року має заборгованість в розмірі 300 287,86 дол. США. 
 
Ураховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» на підставі статті 34 Закону України «Про іпотеку» просив суд: передати в управління банку вказану квартиру на період до її реалізації або повного виконання умов кредитного договору; надати АТ КБ «ПриватБанк» право на укладання будь-яких угод, пов`язаних з переданим в управління майном, в тому числі договорів оренди, угод з підприємцями для обслуговування квартири на період до її реалізації або повного виконання умов кредитного договору, отримання коштів за даними угодами; зобов`язати відповідачів передати іпотекодержателю правовстановлюючі документи на нерухоме майно на період до її реалізації або повного виконання умов кредитного договору та інші необхідні для управління майном документи; надати фізичний доступ до переданого в управління майна (передати ключі, коди охоронної сигналізації тощо).
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області                             від 25 березня 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що предметом спору                         є передана в іпотеку житлова квартира, цільове використання якої не пов`язане з господарською діяльністю, отриманням продукції, плодів та доходів, тому, незважаючи на той факт, чи звернуто стягнення на цей предмет іпотеки, підстав для застосування до цих правовідносин положень статті 34 Закону України «Про іпотеку» у суду немає.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ«ПриватБанк» залишено без задоволення.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області                             від 25 березня 2019 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили, не виконано в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а спеціальним актом - Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року прямо передбачено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії цього Закону, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відстрочення виконання рішення суду  про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну правову оцінку доказам, застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                   від 15 жовтня 2019 року поновлено АТ КБ «ПриватБанк» процесуальний строк на касаційне оскарження рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року.
Відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 381/4507/18-ц з Фастівського міськрайонного суду Київської області.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 листопада 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду від 16 листопада 2020 року справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що висновок суду про те, що цільове призначення житлової нерухомості не передбачає можливості її господарського використання з метою отримання продукції, плодів та доходів, є помилковим, оскільки предмет іпотеки може передаватися в оренду, а грошові кошти мають направлятися на погашення кредиту.
АТ КБ «ПриватБанк» також звертає увагу на те, що відповідачі припинили виконувати зобов`язання за кредитним договором з грудня 2009 року, тому обґрунтування, зазначене ОСОБА_1 , що відповідачі по можливості виконують зобов`язання, не відповідає дійсності та свідчить про те, що суд першої інстанції не досліджував істотні обставини справи.
На теперішній час зобов`язання за кредитним договором не виконується, банк несе збитки. Значний дисбаланс прав та обов`язків сторін кредитного договору змусило банк звернутись до суду за захистом своїх порушених прав з метою отримання доходів від використання іпотечного майна.
 
Відзив на касаційну скаргу відповідачі до суду не подали. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
23 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі               46 849,38 дол. США. 
 
10 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, згідно з яким предметом іпотеки є трикімнатна квартира  АДРЕСА_2 .
 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду  Київської областівід 19 грудня 2011 року у справі № 2-898/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк»                    до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки у погашення заборгованості за кредитним договором                              від 23 червня 2008 року (300 287,86 дол. США.) звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру  АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5           з квартири АДРЕСА_2  зі зняттям з реєстраційного обліку. 
На виконання вказаного судового рішення 11 червня 2012 року видано виконавчий лист № 2-898/2011, який був пред`явлений до виконання.
 
Згідно з постановою головного державного виконавця Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про повернення виконавчого документа стягувачувід 14 грудня 2017 року, ВП № 50010665,  на підставі пункту 9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення згідно із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,   тому виконавчий лист підлягає поверненню стягувачу. Крім того, вказано, що виконавчий лист може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 14 грудня 2020 року. 
 
Постанова державного виконавця не оскаржувалася, виконавчі листи до суду не поверталися. 
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи                           чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної                в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини                         і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду                                             на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи                  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання. 
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового                               або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,               що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
За договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).
Договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно.
Законом чи договором управління майном можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя (стаття 1029 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
 
Статтею 34 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.
Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.
 
Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що               у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, серед іншого, заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.
 
Положення статті 34 Закону України передбачають можливість передачі іпотекодержателю або іншій особі в управління предмету іпотеки на період до його реалізації на підставі рішення суду. Отже, у разі відсутності згоди іпотекодавця на укладення договору про управління майном в порядку статті 1029 ЦК України питання про передачу майна в управління може бути вирішене у судовому порядку за позовом іпотекодержателя до іпотекодавця.
 
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові                      від 20 листопада 2019 року у справі № 243/5967/16-ц (провадження                     № 61-25624св18). 
 
Проте, відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, у зв`язку     з відсутністю підстав для застосування до цих правовідносин положень статті 34 Закону України «Про іпотеку» не врахував, що 10 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, згідно з яким предметом іпотеки є трикімнатна квартира  АДРЕСА_2 . 
При цьому за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань за кредитним договором від 10 червня 2008 року                                № KIF0GA00003881, укладеним між  ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , щодо повернення кредиту, наданого у вигляді невідновлювальної лінії                         у розмірі 46 536,32 дол. США на строк з 10 червня 2008 року до 10 червня 2018 року (пункт 33.2. договору іпотеки) (а. с. 11), а не за кредитним договором № KIF0GA0000000005, укладеним 23 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 46 849,38 дол. США.
 
Крім того, посилаючись на рішення Фастівського міськрайонного суду  Київської областівід 19 грудня 2011 року у справі № 2-898/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки суди також не врахували, що вказаним рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру  АДРЕСА_2 у погашення заборгованості за кредитним договором від 23 червня 2008 року                             № KIF0GA0000000005, однак іпотекою забезпечувалось виконання зобов`язань за іншим кредитним догвором від 10 червня 2008 року                                № KIF0GA00003881.   
 
Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України суди                    на зазначені вище положення закону уваги не звернули, не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторінта дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК Укпраїни), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи                    на новий розгляд є порушення норм процесуального права,                                       що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки суди належним чином не встановили правовідносини, які виникли між сторонами, не з`ясували фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, тому суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може ухвалити власне судове рішення. 
 
За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» частково задовольнити частково.
 
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня                   2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня                   2019 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                       її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць
Ю. В. Черняк