УХВАЛА

23 грудня 2020 року 
м. Київ
Справа №  916/150/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючий - Стратієнко Л.В.,
судді: Кібенко О.Р., Кондратова І.Д.,  
за участю секретаря судового засідання - Юдицького К.О.;

за участю представників:
позивача - Пилипчук В.Є.,
відповідача - Сідєльнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»

на рішення Господарського суду Одеської області
(суддя - Лічман Л.В.)
від 30.06.2020
та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду
(головуючий - Разюк Г.П., судді -Головей В.М., Колоколов С.І.)
від 15.10.2020, 

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»,
до Акціонерного товариства «Одесагаз»
про визнання додатку № 3 до договору транспортування природного газу укладеним,

ВСТАНОВИВ:

у січні 2020 року ТОВ ,,Оператор газотранспортної системи України" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до АТ ,,Одесагаз" про визнання договору про транспортування природного газу від 31.12.2019 № 1910000190 укладеним в редакції позивача, яка відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, затвердженій постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497. 

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на приписи ст. ст. 179, 181, 184, 187 ГК України, ст. ст. 11, 627 ЦК України, п. 5 розділу І Кодексу газотранспортної системи та зазначав, що у відповідача в силу закону існує обов`язок щодо укладення договору про транспортування природного газу в редакції типового договору транспортування природного газу, який затверджений постановою  НКРЕКП, від укладення якого АТ ,,Одесагаз" ухиляється.

03.03.2020 ТОВ ,,Оператор газотранспортної системи України" подано заяву про зміну предмету позову, яка не була прийнята господарським судом до розгляду.

09.04.2020 позивачем було повторно подано заяву про зміну предмету позову, в якій він просив визнати укладеним додаток № 3 до договору транспортування природного газу від 31.01.2020 № 1910000190 в редакції позивача, що відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, затвердженій постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497. Зазначена заява була прийнята місцевим господарським судом до розгляду.

Рішенням Господарського суд Одеської області від 30.06.2020, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2020, в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, господарські суди дійшли висновків, що на момент звернення позивача до суду з заявою про зміну предмету позову, а саме: про визнання додатку 3 до договору укладеним і на час розгляду спору судом, відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем додаток 3 до договору транспортування природного газу. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ,,Про внесення змін до деяких постанов НКРЕКП" від 17.03.2020 № 621, внесено зміни до постанови № 2497 від 30.09.2015 та виключено додаток 3 з переліку додатків до типового договору транспортування природного газу.

У листопаді 2020 року ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» подало касаційну скаргу на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2020, в якій просить судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставою для скасування судових рішень зазначає п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. Вказує, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях неправильно застосували статтю 58 Конституції України, статтю 5 Цивільного кодексу України та ухвалили судові рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №   910/12692/18, від 23.09.2020 у справі №402/1497/19, від 15.09.2020 у справі №904/4699/19, від 27.08.2020 у справі №904/4928/17, від 27.03.2019 у справі №910/12353/17, постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 3-1085гс15. 

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» - без задоволення. Вважає, що судами правильно і повно встановлено обставини справи та зроблено правомірний висновок про те, що укладення додатку 3 до договору транспортування природного газу не є обов`язковим для сторін внаслідок його виключення з переліку додатків до типового договору транспортування природного газу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2020 у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема, у такому: у різному тлумаченні судами змісту відповідних норм, що зумовлює відмінність у висновках про наявність чи відсутність суб`єктивних прав та обов`язків учасників певних правовідносин; у різному застосуванні правил вирішення колізій між нормами права з урахуванням їх юридичної сили, а також дії у часі, просторі та за колом осіб; у застосуванні різних норм права для регулювання аналогічних правовідносин або у поширенні дії норми на певні відносини в одних випадках і незастосуванні цієї норми до аналогічних відносин в інших випадках; у різному застосуванні аналогії права чи закону у подібних правовідносинах (такий правовий висновок викладений у п. 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 367/2022/15-ц).

Щодо подібності правовідносин, то необхідно зазначити, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (така правова позиція викладена в п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 925/3/17, п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16).

Скаржник, обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, вказав, що судом апеляційної інстанції не було враховано висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №   910/12692/18, від 23.09.2020 у справі № 402/1497/19, від 15.09.2020 у справі № 904/4699/19, від 27.08.2020 у справі № 904/4928/17, від 27.03.2019 у справі № 910/12353/17, постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 3-1085гс15.

Верховний Суд, проаналізувавши судові рішення, висновки в яких, на думку скаржника, не були враховані судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови, встановив, що жоден з висновків суду касаційної інстанції не стосується спору щодо визнання укладеним додатку до договору транспортування природного газу.

Так, постановою Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №   910/12692/18 залишено без змін рішення місцевого та апеляційного суду про відмову у задоволенні позову, якими встановлено відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу природного газу. Суд касаційної інстанції визнав правильним висновок судів, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства у разі оспорення його дійсності має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Постановою Верховного Суду від 23.09.2020 у справі № 402/1497/19 скасовано ухвалу апеляційного суду, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження у цивільній справі про відшкодування майнової шкоди завданої, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції порушив приписи статті 58 Конституції України та статті 3 ЦПК України, застосувавши ретроспективну (зворотну) дію закону - законодавчого акта, що скасовує право, належне учаснику судового процесу на оскарження ухвали суду про відкриття провадження у справі. Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» виключено положення пункту 8 статті 353 ЦПК України щодо можливості оскарження окремо від рішення суду ухвал про відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності. Касаційний цивільний суд вказав, що апеляційну скаргу скаржник подав до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, а тому суд апеляційної інстанції повинен був відкрити апеляційне провадження та розглянути спір по суті.

Постановою Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 904/4699/19 залишено без змін рішення місцевого та апеляційного суду про відмову у задоволенні позову про  стягнення сум 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України в період провадження у справі про банкрутство відповідача. Верховний Суд зазначив, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню спеціальні норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (пункти 4-3 Розділу X «Прикінцеві та перехідні положення») чинні на момент виникнення спірних правовідносин (звернення з позовом до суду), якими встановлено пряму заборону на нарахування відповідачу інфляційних втрат та 3% річних.

Постановою Верховного Суду від 27.08.2020 у справі № 904/4928/17 залишено без змін ухвалу місцевого та постанову апеляційного суду у справі про банкрутство, яким визнано грошові вимоги кредиторів у відповідному розмірі, визначено черговість задоволення вимог кредиторів. Касаційний суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про правильність застосування до розгляду заяви Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з грошовими вимогами положень саме Кодексу України з процедур банкрутства, а не Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який на дату звернення Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області з заявою з грошовими вимогами до боржника (27.12.2019) втратив чинність.

Постановою Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 910/12353/17 залишено без змін постанову апеляційного суду про задоволення позову щодо зобов`язання міської ради укласти з товариством договір оренди земельної ділянки для експлуатації та обслуговування виробничої бази. Колегія суддів зробила висновок, що рішення міської ради і Порядок передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність із земель комунальної власності міста Києва, затверджений рішенням ради, відповідно до частині 1 статті 58 Конституції України не можуть мати зворотної дії в часі.

Постановою Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 3-1085гс15 скасовано постанову Вищого господарського суду України, постанову Київського апеляційного господарського суду, ухвалу Господарського суду Київської області, якими припинено провадження у справі про відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій з посиланням господарських судів на віднесення спору до компетенції суду адміністративної юрисдикції. Верховний Суд України вказав, що управління Пенсійного фонду України може звертатися у позовному провадженні з вимогами про відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій до товариства, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство останнього, до господарського суду в провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

З викладеного вбачається, що висновки Верховного Суду в перелічених постановах, на відміну від цієї справи, не стосуються вирішення спору та застосування відповідних норм права у правовідносинах щодо укладення учасниками ринку природного газу договору транспортування природного газу та додатків до нього, який має відповідати типовій формі, затвердженій постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497.

Наведені постанови Верховного Суду не містять висновків щодо застосування норм права, зокрема і постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497, у разі зміни їх редакцій в період судового провадження, з моменту подання позову до винесення рішення по суті спору, у правовідносинах щодо укладення договору за рішенням суду.   

З урахуванням вказаного, Верховний Суд дійшов висновку, що правовідносини у справах, на які посилається скаржник та у справі, що переглядається, не є подібними. 

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Отже, оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 916/150/20 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України».

Керуючись ст. ст. 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

закрити касаційне провадження у справі № 916/150/20 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2020.

Ухвала набирає законної сили після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Л. Стратієнко 

Судді                                                                                                     О. Кібенко

                                                                                                                 І. Кондратова