КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №759/4544/20                                                                                            головуючий у І інстанції: Бабич Н.Д.
провадження 22-ц/824/9098/2020                                                                                           доповідач: Сліпченко О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
29 вересня 2020 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Іванової І.В., Сушко Л.П.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
ВСТАНОВИВ:
В березні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приват банк» (далі АТ КБ «Приват банк» та/або Банк) звернулось з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного кредитного договору №б/н від 13 вересня 2017 року ОСОБА_1 отримала від Банку кредит в розмірі 24 100,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та належним чином, а саме надав відповідачеві кредит у розмірі, передбаченому договором, а відповідач зобов`язань не виконав, що стало підставою для звернення до суду.
Позивач просив стягнути з  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 13 вересня 2017 року у сумі 52 089,83 грн. 
 
Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 квітня                   2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь Банку заборгованість в розмірі 36 713, 58 грн. та судові витрати у розмірі 2 102 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині незадоволених позовних вимог,               АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що місцевий суд не врахував того, що матеріали справи містять докази наявної заборгованості у відповідності до наданого розрахунку, а тому підстав для відмови в задоволенні позову не вбачає.
Крім того банк зазначає, що дії з користування кредитними коштами свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, а розрахунок заборгованості підтверджує розмір заборгованості. 
Зауважує, що в матеріалах справи наявна підписана відповідачем довідка, яка містить всі основні умови та тарифи кредитування.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами;
1)                 письмовими, речовими і електронними доказами;
2)                 висновками експертів
3)                 показань свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.
 
Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками та штрафами суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження укладення кредитного договору між сторонами, а тому підлягають поверненню тільки фактично отримані кошти відповідачем.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.
 
З матеріалів справи вбачається, що  13 вересня 2017 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н про надання банківських послуг, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (копія Умов та правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів банку додаються до позовної заяви (а.с. 10).
В матеріалах справи наявна довідка, про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна», яка містить підпис  ОСОБА_1  (а.с. 10).
 
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.  
Відповідно до положень ч. ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Підписавши 13 вересня 2017 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, ОСОБА_1 приєдналась до запропонованих банком Умов та правил надання банківських послуг, факт чого ним спростований не був; відповідач ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення та погодився з його умовами. 
Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами, що підтверджується розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_1 користувалась карткою, вносила кошти на погашення кредиту та відсотків за користування ним(а.с. 6-9). Вимог про визнання цього договору недійсним в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав, відповідач не заявляв, в зв`язку із чим, виходячи з презумпції правомірності правочину, задекларованої у ст. 204 ЦК України, доведеним є факт існування між сторонами договірних відносин, які виникли на підставі укладеного між ними 13 вересня 2017 року договору приєднання.
Згідно із ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Апеляційний суд приходить до висновку, що кредитний договір укладено шляхом підписання  ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно зі змістом якої остання погодилась, що вказана заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також Тарифами банку становлять між сторонами договір (а.с. 10).
Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сторонами додатково було погоджено та підписано відповідачем довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», з якої вбачається наступні відомості: тип кредитної лінії - відновлювальна кредитна лінія, шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитній картці, строк договору - 240 місяців, процентна ставка - 42% на рік, процентна ставка на прострочений кредит - 84 %, строк внесення щомісячного платежу - до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір штрафу за порушення умов договору - 500 грн.+5% від суми заборгованості (а. с. 11-12).
Таким чином, сторони погодили умови кредитування та  ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Таким чином, факт не ознайомлення із умовами кредитування, як це було зазначено місцевим судом, спростовується підписаною ОСОБА_1  довідкою, а на підтвердження наявності заборгованості позивачем надано розрахунок, який іншою стороною не спростовувався. 
Відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлена з істотними умовами договору, оскільки відповідач разом з анкетою-заявою підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», в якій сторони, зокрема, погодили базову відсоткову ставку, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафи за порушення строків платежів. Дана довідка є невід`ємною частиною договору та підтверджує факт обізнаності ОСОБА_1 з розміром процентів за користування грошовими коштами та розміром пені і штрафів в разі порушення строків повернення кредиту.
Таким чином, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в анкеті-заяві позичальника, довідці про умови кредитування, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Тобто, між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі, укладення якого в такій формі чинному законодавству не суперечить.
Відповідно до ч.1 ст.10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Згідно із ч. 3 цієї ст.10561 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до розрахунку заборгованість за відсотками складає 12 419,59 грн. (2618,75+9800,84).
За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У відповідності до розрахунку заборгованість за штрафами складає 2956,66 грн., що відповідає умовам та правилам банківських послуг.
Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за договором заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків по сплаті кредиту, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, є вимоги позивача про стягнення з відповідача тіла кредиту, відсотків за користування та штрафів за прострочення зобов`язання.
 
Колегія суддів зауважує, що апеляційний суд не приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), в якій вказано на неналежне підтвердження укладення кредитного договору  між АТ КБ «Приватбанк» та позичальником, оскільки з огляду надані позивачем докази, обставини у справі, що розглядається не є релевантними до обставин, викладених у вказаній постанові Верховного Суду, з огляду на той факт, що відповідач був ознайомлений із умовами та тарифами Банку, щодо користування кредитними коштами, що засвідчив своїм підписом.
Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Принцип змагальності спрямований на забезпечення сторонам та іншим особам, що беруть участь у справі, широкої можливості в захисті своїх прав, свобод і інтересів, а також прав, свобод і інтересів інших осіб. 
Цей принцип закріплений і в п. 4 ч. З ст. 129 Конституції, згідно з яким однією з засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Принцип змагальності в позовному провадженні обумовлений тим, що в цьому провадженні суд розглядає спори між суб`єктами, які мають протилежні правові інтереси. 
Принцип змагальності пов`язаний з принципом рівності учасників судового процесу перед законом і судом (п. 2 ч. З ст. 129 Конституції, ст. 5 ЦПК, ст. 7 Закону України «Про судоустрій України»). Цей зв`язок виявляється в тому, що особам, які беруть участь у справі і займають рівне процесуальне положення, повинна бути забезпечена рівна процесуальна можливість доведення тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 27 і ст. 60 ЦПК).
Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у розмірі 12 419,59 грн. та штрафами у розмірі  2 956,66 грн., що в сумі становить 15 376,25 грн.
 
Враховуючи те, що місцевим судом було невірно з`ясовано обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині незадоволених позовних вимог з ухваленням нового судового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками та штрафами. 
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача.
Позивачем було сплачено судовий збір у сумі 4983,5 грн. (2102+2881,50).
З огляду на вищевказане, рішення місцевого суду підлягає зміні в частині стягнення судових витрат.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.
Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .) на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (ЄДРПОУ: 14360570, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д) заборгованість за відсотками в розмірі 12 419(дванадцять тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн. 59 коп. та заборгованість по штрафам в розмірі 2 956(дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят шість)грн. 66 коп., що в сумі складає 15 376 грн. (п`ятнадцять тисяч триста сімдесят шість) грн. 25 коп.
Змінити заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року в частині розподілу судових витрат, стягнувши із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .) на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (ЄДРПОУ: 14360570, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д) судовий збір у розмірі 4983 (чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят три) грн. 50 коп.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складено 29 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді: