У х в а л а  
І м е н е м  У к р а ї н и
 
19 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 428/4972/20
провадження № 61-16583 ск 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,     Кузнєцова В. О.,  
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 червня 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення,
 
В с т а н о в и в:
 
Учервні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із заявою, в якій просив встановити факт того, що він у період з 06 вересня 1988 року по 31 грудня 1988 року та з 01 лютого 1989 року по 23 лютого 1989 року залучався до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що має для нього юридичне значення, оскільки дає йому право отримати посвідчення інваліда війни.
 
Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 червня 2020 року відмовлено у відкритті провадження в справі за заявою         ОСОБА_1 , заінтересована особа - департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення,
 
Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 червня 2020 року.
 
Постановою Луганського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 червня 2020 року залишено без змін.
 
05 листопада 2020 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 червня 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 червня   2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 21 жовтня           2020 року, і ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки заявник має право на відповідні пільги як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у відповідний період часу, а тому суди дійшли необґрунтованих висновків про відмову в розгляді та задоволення його заяви.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 09 листопада 2020 року, для розгляду справи визначено колегію суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:      Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.
 
Дослідивши касаційну скаргу  ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження ухвал судів першої та апеляційної інстанцій, визначених в пунктах 2, 3 частини першої цієї статті ЦПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Постановляючи ухвалу від 22 червня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції в постанові від 21 жовтня 2020 року, виходив із того, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в окремому провадженні в рамках порядку цивільного судочинства, оскільки законодавство України передбачає спеціальний порядок встановлення статусу інваліда війни, а тому в судовому порядку не може бути встановлений юридичний факт залучення заявника до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який фактично підтвердить належність заявника до інвалідів війни.
 
Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим судами на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.
 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).
 
Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
 
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, фактів проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду. 
 
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц).
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, інваліди з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1.
 
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать, зокрема, інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
 
Правовий статус інваліда війни підтверджується відповідним посвідченням, виданим відповідно до Порядку видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від    12 травня 1994 року № 302, у пункті 10 якого зазначено, що посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
 
Як установлено судами в оскаржуваних судових рішеннях, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідною заявою з метою отримання доказу, який би підтверджував правомірність його дій, спрямованих на отримання статусу інваліда війни. Однак, оскільки законодавство України передбачає спеціальний порядок встановлення статусу інваліда війни, то в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства не може бути встановлений відповідний юридичний факт залучення заявника до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який фактично підтвердить його належність до інвалідів війни.
 
Розгляд цієї заяви судом у межах цивільного судочинства фактично є перебиранням органом судової влади функцій, які покладені на спеціально уповноважений орган.
 
З урахуванням наведеного, зазначена заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна бути розглянута у позасудовому порядку уповноваженим органом, за наслідками розгляду якої у заявника може виникати право на судовий захист, що повинно реалізовуватися з урахуванням норм про судову юрисдикцію.
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції, врахувавши обставини справи, дійшли правильного висновку, що відповідна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку окремого провадження в рамках цивільного судочинства.
 
У зв`язку із вищезазначеним, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування ухвали Сєвєродонецького міського суду Луганської області від    22 червня 2020 року та постанови Луганського апеляційного суду від                21 жовтня 2020 року.
 
Зазначені у касаційній скарзі аргументи, Верховний Суд вважає необґрунтованими та виключно суб`єктивними судженнями заявника, оскільки вони зводяться до незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами в оскаржуваних рішеннях та не впливають на суть та законність оскаржуваних судових рішень.
 
Із змісту касаційної скарги, вбачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності ухвали Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 червня 2020 року та постанови Луганського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року.
 
У відповідності до частини четвертої статті  394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись частинами четвертою-шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
У х в а л и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою   ОСОБА_1 на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 червня 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити  особі, яка подала скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           В. М. Ігнатенко

 
                                                                                                                        В. С. Жданова

 
                                                                                                                        В. О. Кузнєцов