УХВАЛА
іменем України 
 
18 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 295/8336/19
провадження № 51-5180ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2019 року й ухвалу Житомирського апеляційного суду від 20 липня 2020 року у межах кримінального провадження за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Новоград-Волинського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2019 року за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та на підставі статей 75, 76 цього Кодексу звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Встановлені обставини
За вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання
у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Зараховано ОСОБА_5 у строк відбування покарання період його попереднього ув`язнення з 10 квітня по 7 червня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Постановлено вирок Новоград-Волинського районного суду Житомирської області
від 16 вересня 2019 року щодо ОСОБА_5 виконувати самостійно.
Також вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком місцевого суду  ОСОБА_5 10 квітня 2019 року близько 3:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, біля будинку № 76 по вул. Київській
у м. Житомирі, переслідуючи корисливий мотив, підійшов до ОСОБА_6 та умисно наніс останньому один удар кулаком у підборіддя від якого потерпілий впав на землю, а ОСОБА_5 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, наніс потерпілому один удар ногою в живіт. Подолавши у такий спосіб волю потерпілого до опору,  ОСОБА_5 викрав з кишені штанів ОСОБА_6 мобільний телефон вартістю 698,48 грн після чого зник з місця вчинення злочину, спричинивши майнову шкоду потерпілому на зазначену суму.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 20 липня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 на зазначене рішення місцевого суду залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок районного суду від 10 грудня 2019 року щодо ОСОБА_5 – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість зазначає, що під час призначення ОСОБА_5 покарання безпідставно не були застосовані положення ст. 75 КК. Вважає, що місцевий суд належним чином не врахував усіх обставин справи, обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують суспільну небезпечність діяння, а також даних, що характеризують особу засудженого та стан його здоров`я.
Мотиви Верховного Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої й апеляційної інстанцій.
Обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Водночас посилання захисника на невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість є безпідставними. Як убачається зі змісту касаційної скарги, фактично захисник вказує на неправильне застосування місцевим та апеляційним судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме на незастосування положень статей 69 і 75 КК, які, на його думку, підлягають застосуванню. Однак такі доводи не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновків суду щодо призначеного ОСОБА_5 покарання без застосування вказаних статей.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65—73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім як у випадках засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У такому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд на підставах, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім як у випадках засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким; конкретні обставини його вчинення; дані про особу засудженого ОСОБА_5 , який раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, працює, є учасником АТО, має на утриманні малолітню дитину 2012 року народження та батьків похилого віку; кримінальне правопорушення вчинив  через короткий проміжок часу після вчинення попереднього злочину; думку потерпілого, який не має претензій до обвинуваченого. Крім того районний суд врахував обставинами, які пом`якшують покарання, визнання вини та щире каяття,
а обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Отже, покарання засудженому призначено судом першої інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом і розміром воно є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів, а тому відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Під час розгляду апеляційної скарги захисника суд апеляційної інстанції перевірив викладені в ній доводи щодо призначеного покарання і своє рішення належним чином мотивував, погодившись із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Обставини, на які є посилання в касаційній скарзі захисника, суд апеляційної інстанції належним чином дослідив і врахував під час прийняття рішення. Апеляційний суд зазначив в ухвалі підстави, на яких апеляційну скаргу захисника визнав необґрунтованою. Зокрема, апеляційний суд указав на те, що не вбачає підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 186 КК явно несправедливим внаслідок його суворості, крім того підстави для застосування до призначеного покарання положень ст. 75 КК також відсутні.
На підставі наведеного Верховний Суд дійшов висновку про те, що покарання ОСОБА_5 , визначене в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, є співмірним, справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
Підстав для призначення більш м`якого виду чи розміру покарання, ніж це передбачено санкцією ч. 2 ст. 186 КК, Верховний Суд не вбачає, оскільки тяжкість злочину, дані про особу, вчинення нового умисного корисливого злочину, відсутність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також інші обставини справи свідчать про неможливість виправлення засудженого за інших умов.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – ст. 419 цього Кодексу.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування чи зміни судових рішень, з їх змісту не вбачається.
Враховуючи зазначене, підстав для задоволення касаційної скарги, зміни судових рішень, пом`якшення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень
ст. 69 КК чи звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного покарання колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду захисник у касаційній скарзі не навів, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити
у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою
захисника ОСОБА_4 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира
від 10 грудня 2019 року й ухвалу Житомирського апеляційного суду від 20 липня
2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                             ОСОБА_3