КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №752/8825/15-ц                                                                                      головуючий у І інстанції: Мазур Ю.Ю. провадження 22-ц/824/9329/2020                                                                                           доповідач: Сліпченко О.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
10 листопада 2020 року                                                                              м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), Сушко Л.П., Мельника Я.С.
за участю секретаря: Пітенко І.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання вкладу у банку та автомобіля спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно.
Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,- 
 
ВСТАНОВИВ:
В травні 2015 позивач ОСОБА_1 з вищевказаним позовом в якому просила:
- встановити факт спільного проживання однією сім`єю в усталених відносинах, що притаманні подружжю ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 в період часу з 1987 року по 07 червня 2013 року;
- визнати об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 : домоволодіння, розташоване на земельній ділянці АДРЕСА_1 , розташованій у Садівничому товаристві «Світанок»; автомобіль «ЗАЗ TF69YO», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; банківський вклад «Страховий-пенсійний» в грошовій сумі розміром у             30 538,98 грн на відкритому на ОСОБА_3 ;
- визнати за нею, право власності на 1/2 частину вказаного майна, 
- визнати вказане майно спадковим майном, яке залишилося після смерті                     ОСОБА_3 ;
- визнати ОСОБА_1 , спадкоємцем четвертої черги.
- змінити черговість спадкування за законом та визнати ОСОБА_1 , спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 ;
- в порядку розподілу між спадкоємцями першої черги за законом спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 та визнати за неюправо власності на 1/2 частину спадкового майна, а саме на 1/4 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/4 частину автомобіля «ЗАЗ TF69YO»; 1/4 банківського вкладу «Страховий-пенсійний» в грошовій сумі розміром у 30 538,98 грн; 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та на 1/2 частину земельної ділянки              АДРЕСА_1 , площею 0,0404 га.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.09.2016, позов задоволено частково: встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та                ОСОБА_3 , в період часу з 1987 року по 07 червня 2013 року; визнано ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення місцевого суду змінено в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в частині періоду часу: з 1987 року по 07 червня 2013 року на: з 01 січня 2004 року по 07 червня 2013 року, в решті рішення суду залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 28 листопада 2018 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Голосіївського районного суду м. Києва від              27 вересня 2016 та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року у частині вимог про визнання вкладу у банку та автомобіля спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину зазначеного майна скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції; в решті рішення місцевого суду в незміненій частині та рішення апеляційного суду залишено без змін.
26 вересня 2020 року ОСОБА_3 звернувся із заявою про забезпечення доказів шляхом витребування з Управління пенсійного фонду України довідки про суми призначеної та фактично виплаченої пенсії на ОСОБА_1 та довідки про суми призначеної та фактично виплаченої пенсії на ОСОБА_3 .
Заява обгрунтована тим, що що зазначені докази будуть підтвердженням того, що ОСОБА_1 не отримувала дохід, яким би могла брати участь у придбанні спірного майна та/або заощадженні.
 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року заяву про забезпечення доказів задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд допустився порушення норм процесуального права.
Вказує, що відповідачем не було надано доказів, які б вказували, що ним вживались будь-які заходи для отримання витребуваних довідок самостійно та чому подання сторонами доказів самостійно є неможливим.
Крім того вважає, що відповідач пропустив строк на подачу відповідної заяви.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений строк не надходив. 
 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримала позицію висловлену в апеляційній скарзі,  ОСОБА_2 та його представник виступили проти її задоволення.
Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились. 
У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
 
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.
 
Задовольняючи заяву про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив з того, що запитувані відомості містять персональні дані, які сторона відповідача самостійно не може отримати.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЦПК України заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.
Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.
Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення доказів може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.
Згідно вимог п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів повинні бути вказані докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні, а також обґрунтування необхідності забезпечення таких доказів.
Розглядаючи заяву про забезпечення доказів, суд (суддя) має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкоджені, втратити свою доказову цінність тощо).
Виходячи з історії права інститут забезпечення доказів передбачає вжиття судом невідкладних заходів фіксації до закріплення у визначеному процесуальним законом порядку фактичних даних, з метою використання їх як доказів при розгляді цивільної справи. Підставою таких заходів ЦПК України визначає неможливість надання такого доказу стороною або вірогідність його втрати.
Аналіз норм права, що регулюють порядок вирішення вказаного питання, дає можливість зробити висновок про те, що задовольняючи заяву про забезпечення доказів, суд має пересвідчитися в тому, що у особи, яка бере участь у справі є складнощі в отриманні документів, тобто об`єктивної неможливості одержання та подання доказового матеріалу до суду особисто, через обставини, які перешкоджають такому поданню. Ці складнощі можуть мати юридичний та фактичний характер. Складнощі юридичного характеру полягають в тому, що на заваді одержанню та поданню доказу є норма закону забороняючого характеру, яка обмежує доступ особи до потрібної доказової інформації. Фактичні складнощі в одержанні доказів мають місце, коли, незважаючи на вжиті особою заходи, потрібний їй доказ одержати не вдалося.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону Укрїани «Про інформацію» право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.
Відповідно до ч.4 ст.7 Закону України «Про інформацію» право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб`єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.
 
Місцевий суд вірно вказав, сторона заявника дійсно має труднощі в отриманні зазначених доказів, які мають значення для об`єктивного встановлення обставин подій.
Колегія суддів зауважує, що інформація витребовувана відповідачем в Управління пенсійного фонду Українимістить відомості, щодо призначеної та фактично виплаченої пенсії ОСОБА_1 , а відтак не могла бути надана ОСОБА_2 , а відтак доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги. 
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року залишити                без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ст.389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складено «10» листопада 2020 року.

Головуючий
 
Судді: