ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 320/4225/17
провадження № 61-8078св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол», ОСОБА_3 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Горбачової Ю. В., та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловичко С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Маттіол», 
ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні кімнатою шляхом виселення.
Вимоги позову обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_3 є власниками будівлі на АДРЕСА_1 . 
ТОВ «Маттіол» отримало вказане приміщення у позичку для користування з метою заняття господарською діяльністю (здача в оренду приміщень), здійснює обслуговування гуртожитку, укладає договори з комунальними службами.
1 січня 2016 року ФОП ОСОБА_1 уклала із ОСОБА_2 договір найму житлового приміщення, а саме кімнати №  НОМЕР_1 у будинку 
АДРЕСА_1 . Згідно з умовами договору плата за проживання складає 300 грн на місяць і вноситься не пізніше 23 числа кожного місяця. За несвоєчасне внесення платежів сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) за кожен день прострочення. Строк дії договору до 31 грудня 2016 року. Також цим договором визначено, що наймач зобов`язаний переукласти (продовжити) даний договір на новий термін, або звільнити найняте приміщення після закінчення обумовленого в договорі строку. Наймодавець має право вимагати від наймача звільнення приміщення в тому числі, якщо наймач не платить за договором найму протягом двох місяців. 
Позивач вказувала, що у порушення пункту 2.2.6 договору відповідач не переуклав договір на новий термін, приміщення не звільнив. Плату за фактичне користування приміщенням, після розірвання договору найму (закінчення строку дії договору) не вносить; вимогу виконати умови договору і надати будь-які пояснення ігнорує; приміщення не звільняє.
За користування приміщенням відповідач не сплачує протягом 5 місяців, чим порушує її право розпорядження власним майном, а також право отримувати прибуток від господарської діяльності (надання в оренду власного нерухомого майна).
За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила усунути перешкоди у користуванні кімнатою № НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 шляхом виселення 
ОСОБА_2 з вказаної кімнати.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 27 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду для огляду оригінал свідоцтва про право власності, на яке посилалася як на підставу належності їй на праві власності гуртожитку на АДРЕСА_1 та не надала інших доказів належності їй цієї будівлі. За таких обставин суд вважав недоведеним порушення права позивача, що виключає її право вимагати виселення будь-яких осіб із вказаного у позові житла.
Також суд першої інстанції зазначив, що відповідач вселився у кімнату №  НОМЕР_1 гуртожитку на АДРЕСА_1 з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208.
Врахувавши, що позивач тривалий час (23 роки) користувався житлом, суд першої інстанції дійшов висновку, що право користування зазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і виселення зі спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що право ОСОБА_2 на користування кімнатою № НОМЕР_1 у вказаному гуртожитку виникло ще задовго до того, як ОСОБА_1 стала власником цього гуртожитку, тому вважав відсутніми правові підстави, передбачені ЖК Української РСР, для виселення відповідача із вказаної кімнати.
Апеляційний суд також зазначив, що ОСОБА_1 не позбавлена права у подальшому захищати свої права у іншій спосіб; в тому числі шляхом зобов`язання ОСОБА_2 укласти з нею відповідний договір на новий строк чи визнання відповідного договору укладеним із відповідачем на певних умовах або стягнення з останнього заборгованості з оплати за проживання в гуртожитку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду 
від 20 березня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про безперервне та тривале користування відповідачем кімнатою № НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1 , оскільки матеріали справи містять докази проживання у цій кімнаті інших осіб.
Заявник зазначає про ненадання судами попередніх інстанцій належної оцінки фактичним обставинам справи, зокрема, що ордер на вселення до вказаної кімнати надавався ОСОБА_4 , яка померла. Будучи членом сім`ї наймача, ОСОБА_2 після її смерті не звернувся до наймодавця із вимогою визнати його наймачем цієї кімнати, як того вимагає стаття 160 ЖК Українського РСР, а став наймачем цього приміщення на підставі договору, укладеного 1 січня 
2016 року.
Заявник вказує на неврахування судами попередніх інстанцій того, що право користування кімнатою у гуртожитку виникло у ОСОБА_2 після укладення 1 січня 2016 року договору найму житлового приміщення, строк дії якого закінчився 31 грудня 2016 року, після чого користування відповідачем вказаною кімнатою стало неправомірним. На думку заявника, нетривале користування вказаною кімнатою не вказує на належність відповідачу вказаного житла та не може порушувати права власника цього житла.
Позиція інших учасників справи
У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому він зазначив, що касаційна скарга не підлягає задоволенню у зв`язку з безпідставністю її доводів; судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані, законні й ґрунтуються на належних та допустимих доказах і на правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні процесуальних норм.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 26 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з ордером на житлову площу у будинку (гуртожитку) для малосімейних осіб від 10 вересня 
1993 року, виданого ОСОБА_4 , яка працювала 
в АТ «Мелітопольпродмаш», надано право на вселення сім`єю з 5 осіб у кімнату №  НОМЕР_2 будинку для малосімейних на АДРЕСА_1 . Ордер виданий на підставі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету, протокол № 10 від 19 серпня 1993 року; склад сім`ї: ОСОБА_4 - наймач, ОСОБА_5 - чоловік, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_7 - дочка.
З ордеру на житлову площу у будинку (гуртожитку) для малосімейних осіб 
від 5 травня 1994 року, виданого ОСОБА_4 , суди встановили, що їй надано право на вселення сім`єю з 5 осіб у кімнату № НОМЕР_3 у цьому ж гуртожитку та у такому ж складі осіб.
Крім того, суди встановили, що 18 квітня 1995 року ОСОБА_4 надано ордер на вселення сім`єю з 5 осіб у кімнату № НОМЕР_1 цього ж гуртожитку.
Суди встановили, що ОСОБА_2 , на законних підставах разом з батьками вселився у вказані кімнати та тривалий час постійно проживає у гуртожитку починаючи з 1993 року, має зареєстроване місце проживання у кімнаті №  НОМЕР_2 
(з 3 вересня 2002 року) та фактично мешкає разом з дружиною у кімнаті №  НОМЕР_1 .
Також суди встановили, що АДРЕСА_1 перейменована на АДРЕСА_1 .
Судами встановлено, що 1 січня 2016 року ОСОБА_2 та фізична особа-підприємець ОСОБА_1 уклали договір найму житлового приміщення, а саме кімнати 
№ НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1 , строк дії якого закінчився 31 грудня 
2016 року.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 рокуздійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 
2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать подружжя наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).
При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача і обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання у жилому приміщенні може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у цьому приміщенні разом з наймачем.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що з 1993 року ОСОБА_2 законно проживає у кімнаті № НОМЕР_1 вказаного гуртожитку, тому виселення його з вказаної кімнати є невиправданим вручанням у право на повагу до житла, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
З вказаним висновком передчасно погодився і апеляційний суд, неповно з`ясувавши обставини справи.
Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 , як працівнику АТ «Мелітопольпродмаш», протягом 1993-1995 років надавались у користування кімнати №№ НОМЕР_3 , НОМЕР_1 , НОМЕР_2 у гуртожитку на АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 набув право користування спірним жилим приміщенням як член сім`ї наймача.
Суди встановили, що з 3 вересня 2002 року та на час пред`явлення цього позову 
ОСОБА_2 зареєстрований у кімнаті № НОМЕР_2 цього гуртожитку, тобто зберігає постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, ніж те, яким за висновками судів він законно користується з 1993 року.
За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим жилим приміщенням, якщо вона зберігає право користування жилою площею в іншому жилому приміщенні.
Звертаючись із даним позовом, позивач вказувала, що право користування кімнатою № НОМЕР_1 у вказаному гуртожитку виникло у відповідача з 1 січня 2016 року на підставі договору найму житлового приміщення, укладення якого не заперечував відповідач.
На спростування посилань відповідача щодо правомірного його проживання у кімнаті № НОМЕР_1 до 1 січня 2016 року позивач надавала докази проживання у цій кімнаті інших осіб, зокрема ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , проте суди попередніх інстанцій на надали оцінки вказаним доказам, не навели в судових рішеннях мотивів на спростування обставин проживання інших осіб у вказаній кімнаті.
Разом з тим, посилаючись на правомірність вселення ОСОБА_2 у кімнату № НОМЕР_1 вказаного гуртожитку у 1993 році, суди не врахували, що ордер на вселення у дане приміщення наданий матері відповідача 18 квітня 1995 року, що 

спростовує висновок судів попередніх інстанцій щодо часу правомірного вселення відповідача у вказану кімнату.
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про тривале правомірне користування відповідачем спірною кімнатою як підставу відмови у його виселенні, суд апеляційної інстанції не врахував, що про правомірність користування житлом, окрім існування підстав для вселення, свідчить також несення протягом всього часу проживання витрат на обслуговування житла, сплату комунальних послуг, відсутність у відповідача іншого житла. Лише вказані обставини в сукупності можуть свідчити про те, що особа має достатні та триваючі зв`язки з відповідним місцем проживання, а його виселення буде непропорційним втручанням у право на житло.
Такими обставинами, залишеними поза увагою апеляційного суду, обґрунтована апеляційна скарга позивача, тому висновок цього суду про відсутність підстав для виселення відповідача є передчасним.
Разом з тим, переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції не врахував, що серед іншого, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав недоведення позивачем факту належності їй на праві власності вказаного гуртожитку, як наслідок, і права вимагати виселення будь-кого з цього гуртожитку.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанцій, апеляційний суд фактично погодився із висновками суду у цій частині, дійшовши одночасно протилежного висновку про належність ОСОБА_3 вказаного гуртожитку і наявність у неї права на порушення питання щодо виселення з нього осіб.
Апеляційний суд, у порушення вимог статті 367 ЦПК України, не перевірив належним чином рішення суду першої інстанцій щодо його обґрунтованості та законності, не перевірив правильність встановлених фактичних обставин щодо доведення позивачем факту належності їй на праві власності будівлі гуртожитку, не надав належної оцінки тривалості та правомірності користування ОСОБА_2 кімнатою № НОМЕР_1 у цьому гуртожитку, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.
Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом недоліки не має, так як не може переоцінювати докази, встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу підставоюдля скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені цим судом.
За таких обставин прийнята судом апеляційної інстанції постанова не може вважатися законною і обґрунтованою, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи суд має врахувати викладене, надати належну оцінку доказам і запереченням, поданим сторонами, встановити власника кімнати  № НОМЕР_1 у гуртожитку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , перевірити, на якій правовій підставі та з якого часу ОСОБА_2 проживає у цій кімнаті і ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтею 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	В. О. Кузнєцов  В. С. Жданова А. Ю. Зайцев  С. О. Карпенко  М. Ю. Тітов