ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року 
м. Київ

Справа №  912/2190/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Баранець О. М. - головуючий,  Мамалуй О.О., Студенець В.І.,
за участю секретаря Низенко В. Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу 
Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
на рішення Господарського суду Кіровоградської області
у складі судді Макаренко Т.В.
від 11.12.2019
та постанову Центрального апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Чус О.В., Кузнецова І.Л., Кощеєва І.М.
від 11.08.2020
за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
до Дочірнього підприємства «Центргаз» Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз»
про стягнення 21 918 325,14 грн
та за зустрічним позовом Дочірнього підприємства «Центргаз» Відкритого акціонерного товариство по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз»
до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
про визнання недійсним абзацу 8 пункту 6.1. договору № 16-417-Н купівлі-продажу природного газу від 22.08.2016
за участю представників:
від позивача: Верхацький І.В.
від відповідача: Кропліс К.М.

ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до Дочірнього підприємства «Центргаз» Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» про стягнення 21 918 325,14 грн з яких: 11 252 878,76 грн пені, 2 961 833,54 грн - 3% річних, 7 703 612,84 грн інфляційних втрат, з покладенням на відповідача витрат по сплаті судового збору.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору купівлі-продажу природного газу №16-417-Н від 22.08.2016 в частині своєчасної оплати за поставлений природний газ.
Дочірнє підприємство «Центргаз» Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» подано зустрічний позов у справі №912/2190/18 до Публічного акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України» про визнання недійсним абзацу 8 пункту 6.1. договору № 16-417-Н купівлі-продажу природного газу від 22.08.2016, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Дочірнім підприємством «Центргаз» Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз».
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що оспорювана частина договору суперечить Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого наказом Міненерговугілля та Мінфіну №493/688 від 03.08.2015, Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №   256 від 04.03.2002, оскільки визначає строки оплати спожитого газу, в той час, як на оплату газу за пільговими та субсидованими категоріями споживачів розраховується держава у визначеному нормативними актами порядку.
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
22.08.2016 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець) та ДП «Центргаз» ВАТ   «Кіровоградгаз» (покупець) укладено договір № 16-417-Н на купівлю-продаж природного газу (надалі - договір), згідно якого продавець зобов`язався передати Покупцеві у 2016-2017 роках природний газ, а покупець - прийняти та оплатити його на умовах договору.
Природний газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам (пункт 1.2. договору).
В пункті 2.1. договору сторонами погоджено помісячні обсяги природного газу, які змінювались в додаткових угодах від 30.11.2016 № 2 та від 28.02.2017 № 3.
Згідно пунктів 3.2., 3.6. договору приймання-передача природного газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці постачання, оформляється актом приймання-передачі газу; корегування обсягів природного газу, які планується передати згідно з договором, оформляється покупцем у вигляді заявки.
В розділі 5 договору встановлено ціну на природний газ.
Умовами договору № 16-417-Н на купівлю-продаж природного газу від 22.08.2016, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 1 від 28.10.2016, сторонами погоджено наступний порядок та умови проведення розрахунків.
Згідно з пунктом 6.1. договору оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу.
Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом третім цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.
Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20 і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі, якщо продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів, які перевищують цей 5 денний строк.
Вартість фактично переданого газу, яка підлягає сплаті грошовими коштами за процедурою, передбаченою абзацом третім цього пункту, визначається на підставі актів звіряння розрахунків (в тому числі коригуючих актів) за відповідний місяць, підписаних покупцем та розпорядником коштів місцевого бюджету, оригінали яких надаються покупцем продавцеві до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.
У разі не надання покупцем продавцеві до 25 числа (включно) передбачених в абзаці четвертому цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.
Покупець зберігає за собою право надати акт звіряння розрахунків, передбачений в абзаці четвертому цього пункту, до закінчення 90 днів, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за звітним, в якому була здійснена купівля-продаж природного газу. При цьому, у випадку, якщо покупець надасть продавцеві передбачений абзацом четвертим цього пункту акт звіряння пізніше 25 числа (включно) місяця але до закінчення 90 днів, що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за звітним місяцем купівлі-продажу природного газу, то розрахунок за придбаний покупцем газ, в частині суми, зазначеної в такому акті звіряння, буде здійснюватися в порядку, передбаченому абзацом третім цього пункту, але з такими особливостями: з дати надання продавцеві покупцем зазначеного вище акту звіряння припиняється нарахування продавцем неустойки, 3% річних, а також інфляційних збитків на суму, зазначену в акті звіряння, на період з дати надання акту звіряння продавцеві і до закінчення 90 днів, що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за звітним місяцем купівлі-продажу природного газу. Подальший розрахунок за придбаний покупцем природний газ в частині, що підлягає оплаті за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20, має бути здійснений до закінчення 90 днів, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за звітним, в якому буда здійснена купівля-продаж природного газу, за виключенням випадків коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів, які перевищують цей 5 денний строк.
Покупець може ініціювати проведення розрахунку за придбаний природний газ за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20, і після спливу 90 денного строку, передбаченого абзацом 3 цього пункту.
Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів, які перевищують цей 5 денний строк.
Згідно пункту 6.2. Договору оплата за природний газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП.
Пункт 7.2. Договору передбачає відповідальність покупця за порушення строку розрахунку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.
Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01 жовтня 2016 року до 31 березня 2017 року, а в частині розрахунків до їх повного здійснення (п. 11.1 договору).
Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками.
На виконання умов договору позивачем у період з жовтня 2016 року по березень 2017 року було поставлено природний газ на загальну суму 1 375 737 837,29 грн, про що складено відповідні акти приймання-передачі, а саме: від 31.10.2016 на суму 147 536 295,92 грн;  від 30.11.2016 на суму 217 867 972,12 грн;  від 31.12.2016 на суму 279 738 853,74 грн; від 31.01.2017 на суму 309 477 887,66 грн; від 28.02.2017 на суму 250 668 594,02 грн; від 31.03.2017 на суму 170   448   233,83   грн.
Зазначені акти приймання-передачі природного газу підписані повноважними особами позивача і відповідача, скріплені печатками сторін. Спір стосовно обсягів та ціни поставленого газу відсутній.
Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій
Справа розглядалась неодноразово.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.08.2019 скасовано постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.02.2019 та рішення Господарського суду Кіровоградської області від 21.11.2018 у справі № 912/2190/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Дочірнього підприємства «Центргаз» Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» про стягнення 21 918 325, 14 грн, справу №   912/2190/18 передано на новий розгляд до Господарського суду Кіровоградської області.
В пункті 45 постанови Верховного Суду від 08.08.2019 вказано, що при новому розгляді справи суду слід встановити яка частина оплати за придбаний газ була здійснена відповідачем власними коштами, а яка - шляхом проведення взаєморозрахунків через процедуру, встановлену постановою Кабінету міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій»; визначити, чи було допущено відповідачем порушення зобов`язання в частині оплати власними грошовими коштами вартості придбаного газу за кожним із актів приймання-передачі природного газу у визначений позивачем спірний період.
Господарський суд Кіровоградської області рішенням від 11.12.19 у справі №   912/2190/18, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 11.08.2020, позовні вимоги за первісним позовом задовольнив частково. Стягнув з Дочірнього підприємства «Центргаз» Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 307 430,46 грн пені та 137 425,74 грн 3% річних, а також судовий збір в сумі 11 284,30 грн. У задоволені позову в іншій частині відмовив.
Місцевим господарським судом на виконання постанови суду касаційної інстанції, встановлено, що позивачем розрахунок за природний газ, поставлений за договором № 16-417-Н від 22.08.2016, проведено шляхом перерахування коштів із поточного рахунку зі спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання продавця в загальній сумі 298   448   220,52   грн та шляхом перерахування коштів Головним управлінням Державної казначейської служби України в Кіровоградській області на рахунок позивача відповідно до укладених спільних протокольних рішень «Про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України» та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №   256 «Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» в загальній сумі 1   077   289 616,77 грн.
Перевіряючи нарахування штрафних санкцій за несвоєчасне виконання договору, місцевим господарським судом встановлено, що позивачем за первісним позовом, надано до матеріалів справи новий розрахунок від 30.10.2019, з якого вбачається, що ним було здійснено зарахування коштів, які сплачувались згідно спільних протокольних рішень, на погашення заборгованості, яка існувала на дату фактичної сплати. Тобто, позивачем зараховано кошти, які сплачувались на виконання спільних протокольних рішень, по даті їх надходження за черговістю виникнення заборгованості на дату оплати, що не відповідає розрахунку, погодженого за кожним окремо спільним протокольним рішенням. З підстав викладеного господарським судом відхилено розрахунок позивача за первісним позовом, який подано до справи при новому розгляді.
У той же час, здійснивши перевірку наданого відповідачем розрахунку, судом встановлено, що відповідачем невірно враховано частину власних коштів, якою погашалась заборгованість, а тому за порушення строків розрахунків за договором постачання газу, з Дочірнього підприємства «Центргаз» Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» має бути стягнуто 614   860,93 грн пені та 137   425,74 грн 3 % річних. 
Разом з тим, судом задоволено частково клопотання відповідача за первісним позовом та зменшено пеню на 50%, тобто до 307 430,46 грн.
Також, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, господарським судом встановлено, що відповідачем не пропущено строки оплати за березень 2017 року, у зв`язку з чим, відмовлено у стягненні інфляційних втрат.
Додатковим рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 20.12.2019 у справі № 912/2190/18 стягнуто з Дочірнього підприємства «Центргаз» Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 38 018,25 грн судового збору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 11.12.2019 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.08.2020 у справі №912/2190/18, у якій просило їх скасувати в частині відмови у стягненні 21   750   846,91 грн та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.
При цьому зазначило, що ним не оскаржується рішення та постанова в частині відмови у стягненні нарахувань, здійснених на кошти, сплачені спільними протокольними рішеннями.
Підставою касаційного оскарження рішення Господарського суду Кіровоградської області від 11.12.2019 та постанови Центрального апеляційного господарського суду від 11.08.2020 у справі №   912/2190/18 скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у зв?язку з неврахуванням висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, що викладені в постановах від 13.11.2019 №   922/3095/18, від 12.03.2019 №   910/3657/18, від 28.11.2019 №   925/74/19, від 22.11.2019 №   916/2286/18 щодо застосування порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №   256.
Також скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, що викладені в постанові від 26.12.2019 №   911/2630/18 щодо застосування норм статті 534 Цивільного кодексу України стосовно порядку зарахування коштів та у постанові від 04.05.2018 №   908/1453/14 про застосування норм статей 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо підстав для зменшення пені.
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Склад суду у даній справі визначений згідно з витягом з протоколу розподілу судової справи від 12.10.2020, який є в матеріалах справи.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (стаття 549 ЦК України).
Разом з цим, згідно з приписами статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статті 12 Господарського кодексу України зазначено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.
Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.
Це регулювання визначено Порядком № 20, який діяв на час укладення Договору і втратив чинність з 01.01.2018.
З аналізу змісту Порядку № 20 випливає, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 20 органи Державної казначейської служби України (далі - Казначейство) на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів перераховують кошти на рахунки постачальників ресурсів (товарів, послуг). Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і СПР, підписаних усіма учасниками таких розрахунків (пункт 7 Порядку № 20).
Також спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 №   493/688 затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію (далі - Порядок № 493, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає взаємовідносини, зокрема, між органами Казначейства, департаментами фінансів обласних державних адміністрацій, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, НАК    «Нафтогаз України» та іншими учасниками розрахунків за природний газ, послуги з постачання, розподілу та транспортування природного газу, що проводяться відповідно до Порядку № 20.
За змістом пункту 1.2 Порядку № 493 розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і СПР, форма яких наведена у додатках 1, 2, 3 до цього Порядку.
За змістом пункту 1.5 Порядку № 493 НАК «Нафтогаз України» підписує з учасниками розрахунків СПР протягом п`яти робочих днів. Учасник розрахунку має право відмовитися від підписання СПР виключно за умови відсутності боргу перед учасником за товари/послуги, який планується погасити відповідно до Порядку. Останній учасник розрахунків не пізніше наступного дня після підписання СПР повідомляє інших учасників про підписання та направляє їм підписані СПР.
Наведене свідчить про адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату природного газу.
Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком № 493, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто державою офіційно визнається неможливість підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).
Пунктом 9 частини першої статті 87 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) визначено, що до видатків, які здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки, зокрема, на соціальний захист та соціальне забезпечення. При цьому, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 97 БК України).
Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 89 та статті 102 Бюджетного кодексу України видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню) здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій з Державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком №256, згідно з пунктом 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Казначейством згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.
Відповідно до Порядків № 20, 256, 493 механізм і строки розрахунків здійснюються так:
- не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення;
- органи Казначейства протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Казначейської служби;
- отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Казначейства, для здійснення відповідних видатків;
- головні розпорядники коштів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг.
Таким чином, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються Порядками № 20, 256, 493, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.
З аналізу вказаних положень слідує, що держава визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 917/536/19.
Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.
Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, а сторони, підписавши СПР, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків. Цей правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №   924/296/18.
У постанові палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 908/885/18 (пункти 6.23, 6.24) викладені правові висновки, що для нарахування пені на підставі пункту 7.2 договору, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених СПР, а підставою для стягнення таких нарахувань за порушення грошового зобов`язання може бути наявність суми основного боргу, яка не була предметом регулювання СПР, та яка була несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів. 
Така правова позиція викладена і в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №904/1210/18 та від 16.10.2020 у справі № 903/918/19. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, обґрунтовував своє рішення тим, що в період дії Договору підписано 38 спільних протокольних рішень. До кожного спільного протокольного рішення підписано зведені реєстри, у яких фіксується заборгованість станом на 1 число певного місяця та зазначається сума для розрахунку.
Так, 17.11.2016 підписано спільні протокольні рішення № № 2851 - 2857 на загальну суму 94 000 000,00 грн. Згідно зведених реєстрів, вказана сума є сумою заборгованості станом на 01.11.2016.
16.12.2016 підписано спільні протокольні рішення № № 3269-3276 на загальну суму 175 000 000,00 грн. Згідно зведених реєстрів, вказана сума є сумою заборгованості станом на 01.12.2016.
19.01.2017 підписано спільні протокольні рішення №№307-308, №№314-316 на загальну суму 362 802 981,32 грн. Згідно зведених реєстрів, вказана сума є сумою заборгованості станом на 01.01.2017.
15.02.2017 підписано спільні протокольні рішення № №974-980 на загальну суму 249 077 512,93 грн. Згідно зведених реєстрів, вказана сума є сумою заборгованості станом на 01.02.2017.
16.03.2017 підписано спільні протокольні рішення №№1698-1701 на загальну суму 182 520 626,66 грн. Згідно зведених реєстрів, вказана сума є сумою заборгованості станом на 01.03.2017.
20.04.2017 підписано спільні протокольні рішення№ №2373-2379 на загальну суму 113 888 495,86 грн. Згідно зведених реєстрів, вказана сума є сумою заборгованості станом на 01.04.2017.
Тобто вказаними спільними протокольними рішеннями визначено конкретні суми для розрахунку за надання пільг та субсидій в межах обсягів фактично спожитого газу на початок місяця, в якому підписувались такі спільні протокольні рішення. Відповідно, змінено порядок розрахунку в частині оплати за газ, який вже був поставлений на день підписання відповідних спільних протокольних рішень.
З підстав викладеного господарський суд дійшов висновку, що кошти, які сплачено на виконання конкретного спільного протокольного рішення, погашають заборгованість з оплати у відповідній частині вартості газу, який було отримано відповідачем на момент укладення такого спільного протокольного рішення.
На виконання зазначених спільних протокольних рішень згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 та Договору № 16-417-Н від 22.08.2016, відповідачем за первісним позовом проведено розрахунки із позивачем за первісним позовом за отриманий природний газ за рахунок наданих державою на погашення заборгованості коштів, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.
Натомість позивачем за первісним позовом, згідно наданого до матеріалів справи нового розрахунку від 30.10.2019, здійснено зарахування коштів, які сплачувались згідно спільних протокольних рішень, на погашення заборгованості, яка існувала на дату фактичної сплати. Тобто, позивачем зараховано кошти, які сплачувались на виконання спільних протокольних рішень, по даті їх надходження за черговістю виникнення заборгованості на дату оплати, що не відповідає розрахунку, погодженого за кожним окремо спільним протокольним рішенням.
Крім того, судами враховано, що спільні протокольні рішення були підписані за участю позивача, тобто йому було достовірно відомо їх зміст, суму коштів загального фонду державного бюджету України, яка підлягала перерахуванню, та для оплати заборгованості якого періоду були призначені відповідні суми. Також у спільних протокольних рішеннях передбачено формулювання запису «призначення платежу», яке мав зазначити відповідач у платіжному дорученні, у якому мало бути зазначено номер спільного протокольного рішення та номер договору без вказівки на місяць за який здійснюється оплата, а тому доводи позивача в цій частині свого підтвердження не знаходять.
Колегія суддів погоджується з наведеними доводами місцевого господарського суду та вважає безпідставними доводи касаційної скарги позивача про неврахування судами висновків викладених у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі № 911/2630/18 щодо застосування положень статті 534 Цивільного кодексу України, оскільки у цій справі не встановлено обставин проведення розрахунків шляхом підписання спільних протокольних рішень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, якими змінено порядок і строк проведення розрахунку.
Тобто зазначена постанова прийнята за іншого матеріально-правового та процесуально-правового регулювання спірних правовідносин, та/або іншого предмета і підстав заявлених позовних вимог, та/або іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у ній доказів), ніж у даній справі №   912/2190/18, тобто зазначена справа і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.
Щодо доводів касаційної скарги про неправомірність відмови у стягненні нарахувань, здійснених на кошти, сплачені у порядку постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №   256 «Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», з підстав неврахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, що викладені в постановах від 12.03.2019 №   910/3657/18, від 28.11.2019 №   925/74/19, від 22.11.2019 №   916/2286/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 №   922/3095/18.
У постанові від 12.03.2019 №   910/3657/18 Верховний Суд, направляючи справу  на новий розгляд вказав, що господарськими судами в порушення вимог статей 86, 236, 269, 282 ГПК України помилково залишено поза увагою та не відхилено доводи скаржника про те, що хоча визначений Порядком №256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) правовий механізм передбачає можливість Товариства у 2018 році розрахуватися з Компанією за заборгованість, існуючу станом на 01.01.2018 за пільгами та житловими субсидіями населенню за попередній період, проте жодного посилання на можливість включення до обсягу асигнувань, виділених державою, боргів за договорами між суб`єктами господарювання, які виникли в період до 01.01.2018, і які не є боргами за пільги та житлові субсидії населенню, порядок №256 не містить. При цьому сума простроченої заборгованості за договором №16-087-ВТВ, на яку позивачем нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних, не є боргом за пільгами та житловими субсидіями населенню, оскільки ПАТ "НАК "Нафтогаз України" не погоджувалося з цим у передбачений законом спосіб, а саме шляхом укладення у 2017 році (до 01.01.2018) обов`язкового у таких випадках спільного протокольного рішення на заборгованість у сумі 5397869,76 грн.
У зв?язку з чим, виходячи з встановлених обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій не спростовано аргументи скаржника про те, що, встановлений постановою Кабінету Міністрів України №256 порядок не передбачає зміну порядку та строків здійснення розрахунків між сторонами, а встановлює виключно порядок зарахування отриманих відповідачем бюджетних коштів на рахунки кредитора, тому порушення державою обов`язку перед надавачами послуг щодо розрахунків не звільняє останніх від відповідальності перед постачальниками енергоносіїв за прострочення виконання договірних зобов`язань, отже, передчасним є висновок судів попередніх інстанцій про необґрунтованість позовних вимог.
У постановах від 22.11.2019 у справі №916/2286/18 та від 28.11.2019 у справі №   925/74/19 Верховний Суд, направляючи справи  на новий розгляд вказав, що господарськими судами неправильно застосовано норми статей 11, 202, 526, 549, 612, 625, 627 Цивільного кодексу України та не спростовано доводи АТ «НАК «Нафтогаз України» стосовно того, що положення Порядку № 256 від 04.03.2002 у даному випадку не застосовуються, а також стосовно того, що АТ «НАК «Нафтогаз України» не має прямого відношення до відносин між відповідачем та державою, зокрема щодо фінансування із Державного бюджету України видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів із виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг і житлових субсидій населенню. Суди також не надали оцінки доводам АТ «НАК «Нафтогаз України», що положення Порядку № 256 від 04.03.2002 (у редакції, чинній з 01.01.2018) не регулюють господарських правовідносин між сторонами, які виникли до набрання цією редакцією чинності, оскільки цей Порядок не містить застереження про поширення його дії на правовідносини, що склалися до 01.01.2018.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 №   922/3095/18 зроблено висновок що виходячи зі змісту постанов Кабінету Міністрів України, якими затверджено Порядки № 20, №256, №493, держава фактично визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами (пункт 6.42).
Незважаючи на те, що правовідносини у справі, що переглядається та справах, які на думку скаржника не було враховано при ухваленні оскаржуваних у цій справі судових рішень, подібні, у справі № 912/2190/18 суди встановили, що оплата вартості природного газу за договором відбулася таким чином:
за жовтень 2016 року вартість поставленого газу 147 536 295,92 грн, що підлягала сплаті у строк до 25.11.2016: 53 536 295,92 грн сплачено шляхом перерахування коштів із рахунка зі спеціальним режимом використання; на суму 94 000 000 грн17.11.2016 підписано спільні протокольні рішення № № 2851-2857, які оплачено 18.11.2016 та 19.12.2016;
за листопад 2016 року вартість поставленого природного газу 217   867   972,12   грн, що підлягала сплаті у строк до 25.12.2016: 42 867 972,12 грн сплачено із рахунка зі спеціальним режимом використання; на суму 175 000 000,00 грн 16.12.2016 підписано спільні протокольні рішення №№ 3269-3276, з яких протокольні рішення №№3271-3276 оплачені 19.12.2016 на суму 75   000   000,00   грн. 
за грудень 2016 року вартість поставленого природного газу 279 738 853,74 грн, що підлягала сплаті у строк до 25.01.2017: 16 935 872,41 грн сплачено із рахунка зі спеціальним режимом використання; на суму 362 802 981,32 грн 19.01.2017 підписано спільні протокольні рішення №№ 307-308, 314-316, які оплачено 20.01.2017;
за січень 2017 року вартість поставленого природного газу 309 477 887,66 грн, що підлягала сплаті у строк до 25.02.2017: 60 400 374,73 грн сплачено із рахунка зі спеціальним режимом використання; на суму 249 077 512,93 грн 15.02.2017 підписано спільні протокольні рішення №№ 974-980, які оплачено 16.02.2017;
за лютий 2017 року вартість поставленого природного газу 250 668 594,02 грн, що підлягала сплаті у строк до 25.03.2017: 68 147 967,37 грн сплачено із рахунка зі спеціальним режимом використання; на суму 182 520 626,66 грн 16.03.2017 підписано спільні протокольні рішення №№ 1698-1701, з яких протокольні рішення №1700-1701 оплачено 17.03.2017. Крім того, 125 000 000,00 грн оплачено 31.01.2018 згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256.
за березень 2017 року вартість поставленого природного газу 170   448   233,83   грн, що підлягала сплаті у строк до 25.04.2017: 56 559 737,97 грн сплачено із рахунка зі спеціальним режимом використання; на суму 113   888   495,86 грн 20.04.2017 підписано спільні протокольні рішення №№   2373-2379, які оплачено 24.04.2017 та 19.08.2017.
Судами встановлено, що прострочення відповідача з оплати заборгованості за рахунок власних коштів мало місце у грудні 2016 року у зв?язку з чим судом нараховано 608   796,44 грн пені та 135   460,62 грн 3% річних, за грудень 2016 року у зв?язку з чим судом нараховано 1420,65 грн пені та 528,27 грн 3% річних, за лютий 2017 року у зв?язку з чим судом нараховано 1420,65 грн пені та 528,27 грн 3% річних, в цій частині постановлені у справі рішення позивачем не оскаржуються. 
В решті заборгованість була оплачена на підставі постанов Кабінету Міністрів України про затвердження порядків № 20 та № 256. При цьому судами попередніх інстанцій встановлено, що вартість поставленого у лютому 2017 року природного газу на суму 125   000   000,00 грн була предметом регулювання спільних протокольних рішень від 16.03.2017 № 1698 та № 1699, однак у зв?язку з тим що Порядок № 20 втратив чинність з 01.01.2018, була сплачена 31.01.2018 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256.
Тобто у справі № 912/2190/18 було встановлено обставини які свідчать про те, що заборгованість, яка виникла у споживача за поставлений природний газ станом на 01.01.2018 була врегульована шляхом підписання спільних протокольних рішень, тобто, що зазначена заборгованість була визнана станом на 01.01.2018 такою що має відшкодовуватись державою як частина витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, та у зв?язку із втратою з 01.01.2018 чинності Порядком №20 була погашена шляхом перерахування коштів державного бюджету відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256.
У той час як у справах, які наведені заявником у касаційній скарзі, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили розмір суми заборгованості, період її виникнення, не встановили чи є вона боргом за пільгами та житловими субсидіями населенню та за рахунок яких коштів мала бути погашена, що і стало підставою для скасування постановлених у справах рішень.
Верховний Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування прийнятих судових рішень з огляду на те, що у справі, яка переглядається суди прийняли рішення про часткову відмову в задоволенні позову на підставі встановлених фактичних обставин справи.
Доводи касаційної скарги позивача про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України та зменшення розміру пені на 50 % без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 відхиляються, оскільки висновки судів про задоволення клопотання про зменшення розміру пені у справі № 912/2190/18 не суперечать висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 04.05.2018 у справі №   908/1453/14 про відмову у задоволенні клопотання боржника про зменшення розміру стягуваної пені, адже зменшення розміру пені є правом суду і було реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.
Приписи частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України свідчать про те, що саме суд першої інстанції користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість, з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України, вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.
Отже, наведена відповідачем у касаційній скарзі постанова Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 хоча і була прийнята за матеріально-правового регулювання спірних правовідносин,    схожого з тим, що    має місце    у справі № 912/2190/18,    але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у ній доказів), тобто зазначена справа № 908/1453/14 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України щодо неврахування висновків Верховного Суду викладених у постанові від 26.12.2019 у справі №   911/2630/18 та у постанові від 04.05.2018 у справі №   908/1453/14, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою в цій частині.
Висновки Верховного Суду
За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки викладені у касаційній скарзі доводи про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не отримали підтвердження, Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що оскаржувані рішення та постанову судів попередніх інстанцій ухвалено із додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.
Водночас, як уже зазначалося, оскільки підстава для касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, щодо неврахування висновків Верховного Суду викладених у постанові від 26.12.2019 у справі №   911/2630/18 та у постанові від 04.05.2018 у справі №   908/1453/14, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу також дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 11.12.2019 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.08.2020 у справі № 912/2190/18 у цій частині.
Щодо судових витрат
З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції,      покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Гоcподарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Закрити касаційне провадження у справі № 912/2190/18 за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України щодо неврахування висновків Верховного Суду викладених у постанові від 26.12.2019 у справі №   911/2630/18 та у постанові від 04.05.2018 у справі №   908/1453/14.
2. В іншій частині касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 11.12.2019 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.08.2020 у справі № 912/2190/18 залишити без змін.
4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О. Баранець 

Судді                                                                                          О. Мамалуй

                                                                                          В. Студенець