ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2703/20  Номер провадження 22-ц/814/2553/20	Головуючий у 1-й інстанції Гальонкіна Ю. С.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В. М.
при секретарі:  Ачкасовій О.Н. 

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Буряка Дмитра Миколайовича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 липня 2020 року, ухвалене суддею Гальонкіною Ю.С., повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

27 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача 4 000 грн. витрат на правову допомогу та 20 000 грн. на відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Позовна заява мотивована тим, що вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 07 березня 2019 року відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та призначено покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Поданий в межах кримінального провадження цивільний позов залишено без розгляду. Вироком Полтавського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року вирок суду першої інстанції скасовано та ухвалено новий, яким відповідача визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та ст. 128 КК України і призначено новий розгляд цивільного позову про стягнення з обвинуваченого завданої кримінальним правопорушенням шкоди у суді першої інстанції. Вирок набрав законної сили, проте цивільний позов так і не був вирішений судом, тому позивач звернувся до суду з цим позовом в порядку цивільного судочинства. Позивач зазначає, що у наслідок навмисного злочину, який вчинив відповідач, йому була спричинена моральна шкода, яка має бути відшкодована відповідачем, яку він оцінює у розмірі 20 000 грн. Також зазначає, що розмір витрат, понесених ним на правову допомогу – 4 000 грн., підтверджується договором про надання правової допомоги та копією квитанції до прибуткового касового ордера від 26.09.2017 р. про сплату гонорару за правові послуги.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 липня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 000 грн. на відшкодування понесених витрат на правову допомогу та 10 000 грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1681,60 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами виникли правовідносини з приводу відшкодування шкоди, заподіяної в результаті вчинення злочину, які регулюються положеннями ст. ст. 22, 23, 1166, 1167 УК України. Цивільний позов ОСОБА_2 , заявлений в межах кримінальної справи, не був розглянутий судом та не вирішений по суті, тому він звернувся із зазначеним позовом в порядку цивільного судочинства. Проте, заявляючи вимогу про відшкодування завданої злочином моральної шкоди та визначивши її розмір у 20 000 грн., позивач не навів достатніх аргументів та доказів на обґрунтування саме такого розміру шкоди, а тому, враховуючи характер вчиненого кримінального правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого ОСОБА_2 , погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, а також вимоги розумності та справедливості, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Під час досудового розслідування та судового розгляду відповідач у добровільному порядку відмовився відшкодувати витрати на правову допомогу, як і завдану моральну шкоду, вини у вчиненому не визнавав, а цивільний позов не був розглянутий судом.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – адвокат Буряк Д. М., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом задоволено позовні вимоги щодо витрат на правову допомогу на підставі ксерокопій договору та квитанції до прибуткового касового ордеру, які додано до матеріалів позову, але дані документи в копіях ніким не затверджені, тобто оригіналів ніхто не бачив, походження їх не встановлено. Вважає, що судом першої інстанції повністю проігноровано відзив на позов, де чітко перелічені підстави для залишення позовних вимог без задоволення. Зазначає, що 11 серпня 2017 року захищався від нападу ОСОБА_2 та колишньої дружини, які завдали йому також тілесні ушкодження. При цьому, рішеннями судів його визнано винним за неумисне нанесення тілесного ушкодження ОСОБА_2 , що перелом пальця на нозі стався випадково та ненароком. Крім того, відповідно до протоколу допиту потерпілого від 29.10.2018 року ОСОБА_2 зазначив, що лікарняного не брав, а коли вийшов на роботу, то пристрій «лангет» не заважав йому працювати, тобто, позивач ОСОБА_2 намагається загальними фразами довести суду, як він страждав, але «страждання» виявилися надуманими, що навіть лікарняний не був потрібен. Також зазначає, що ОСОБА_2 є підсудним по факту побиття його сина, тому даний позов є відображенням взаєморозрахунків за вчинені протиправні дії ОСОБА_2 . 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 07 березня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та призначено покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_2 залишено без розгляду (а.с. 5-8). 

Не погодившись з вказаним вироком, потерпілий ОСОБА_2 (позивач) та прокурор подали апеляційні скарги, які вироком колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року задоволені частково. Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 07 березня 2019 року скасовано та ухвалено новий, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та ст. 128 КК України, та призначено покарання: за ч. 1 ст. 125 КК України штраф у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн; за ст. 128 КК України – 6 місяців виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням у дохід держави десяти відсотків заробітку, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_1 призначено остаточне покарання у виді 6 місяців виправних робіт. Призначено новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства цивільного позову ОСОБА_2 про стягнення з обвинуваченого завданої шкоди (а.с. 912).

Вирок набрав законної сили та не був оскаржений у касаційному порядку.

У грудні 2019 року позивач звернувся до апеляційного суду із заявою про роз`яснення вироку суду від 22 серпня 2019 року, зокрема, в частині того, як саме потрібно призначити новий розгляд заявленого ним цивільного позову в суді першої інстанції (а.с. 16).

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду від 09 січня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено (а.с. 17-19).

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави із заявою, у якій просив повідомити його про стан розгляду його цивільного позову, проте, йому була надана відповідь про те, що його позов залишено без розгляду згідно з вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 07 березня 2019 року і він має право подати позов в порядку цивільного судочинства (а.с. 20, 21).

З огляду на викладене, судом першої інстанції встановлено, що цивільний позов ОСОБА_2 заявлений в межах кримінальної справи не був розглянутий судом та не вирішений по суті, тому він звернувся із зазначеним позовом в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до обставин, встановлених вироком колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року, ОСОБА_1 11 серпня 2017 року, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_1 на ґрунті неприязних відносин, які раптово виникли з його колишньою дружиною ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , умисно наніс ОСОБА_2 один удар правою ногою у взутті в ділянку грудної клітини спереду зліва, від чого той впав на ліжко, а потім наніс ще декілька ударів в голову, чим завдав потерпілому легкі тілесні ушкодження у вигляді синця та саден шкіри голови, тулубу, верхніх та нижніх кінцівок.

Такі дії судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

Крім того, в процесі побиття ОСОБА_1 , не передбачаючи настання таких наслідків, хоча зобов`язаний був їх передбачити, з необережності наступив на ногу у взутті на пальці ніг лівої ноги ОСОБА_2 , чим спричинив потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді перелому 3-го пальця ноги. 

Ці дії судом кваліфіковано за ст. 128 КК України як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до ч. 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, судом першої інстанції визнано, що ті обставини, що позивачу були завдані тілесні ушкодження діями відповідача, доказуванню не підлягають.

За таких обставин, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу відшкодування шкоди, заподіяної в результаті вчинення злочину, які регулюються положеннями ст. ст. 22, 23, 1166, 1167ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (ст. 1177 Цивільного кодексу України).

Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_2  вказує на ті обставини, що внаслідок перелому 3-го пальця стопи відповідачем він не міг тривалий час відчувати себе повноцінною людиною, не міг пересуватися, відчував біль, що завдало йому душевних, моральних страждань та фізичну біль, а тому , враховуючи ступінь вини ОСОБА_1 , характер вчиненого діяння та завданої шкоди у вигляді тілесних ушкоджень (легких та середньої тяжкості), що встановлено вироком суду, завдану моральну шкоду зазначеними діями відповідача, позивач оцінює у 20 000 грн.

При цьому, судом першої інстанції визнано, що заявляючи вимогу про відшкодування завданої злочином моральної шкоди та визначивши її розмір у 20 000 грн., позивач не навів достатніх аргументів та доказів на обґрунтування саме такого розміру шкоди, а тому, враховуючи характер вчиненого кримінального правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого ОСОБА_2 , погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, а також вимоги розумності та справедливості, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у розмірі 10 000 грн.

Крім цього, під час досудового розслідування та судового розгляду відповідач у добровільному порядку відмовився відшкодувати витрати позивача на правову допомогу, як і завдану моральну шкоду, вини у вчиненому не визнавав, а цивільний позов не був розглянутий судом, тому позивач просить стягнути з відповідача 4 000 грн. витрат на правову допомогу, які він поніс при розгляді справи, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 25 вересня 2017 року та квитанцією від 26 вересня 2017 року, тому ці вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно частини першої статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з частиною першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При визначенні розміру стягнення моральної шкоди колегія суддів приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість. 

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що протиправною поведінкою відповідача завдано моральну шкоду позивачу, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 має право на відшкодування моральної шкоди, визначивши розмір грошової компенсації 10 000 грн. з урахуванням вимог розумності і справедливості, що узгоджується з характером моральних страждань позивача.

Ті обставини, що позивачу ОСОБА_2 завдані тілесні ушкодженні різного ступеня тяжкості, а також що вина відповідача ОСОБА_1 у вчиненні вказаних злочинів встановлені вироком Полтавського апеляційного суду від 22.08.2019 року (а.с. 9-12), тому в силу ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи. 

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом всіх обставин події, під час яких було завдано тілесні ушкодження ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу. Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачу завдана моральна шкода протиправними діями відповідача. Неправомірним діями відповідача завдана шкода здоров`ю позивача, яка полягала в тому, що в момент отримання тілесних ушкоджень ним було перенесено фізичний біль та страждання, пережито емоційний-психологічний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниження гідності, тривоги, страху. Крім того, позивач змушений був лікуватися, відвідувати лікарів, його життєвий устрій зазнав значних змін, а нормальні життєві зв`язки були порушені, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, захисту своїх прав і законних інтересів.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди на користь позивача у розмірі 10 000 грн.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

В частині доводів апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно матеріалів справи, під час розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 у суді першої інстанції інтереси потерпілого по справі ОСОБА_2 представляв адвокат Белим М. І. Повноваження адвоката Белим М. І. підтверджуються договором про надання правової допомоги від 25 вересня 2017 року (а.с. 13), в якому зазначено, що адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу по кримінальному провадженню №1217170040003519, потерпілому ОСОБА_2 за вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України. Зазначений договір відповідає вимогам цивільного кодексу та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 

Право на правову допомогу гарантовано ст.ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яких дав Конституційний суд України у рішеннях від 16 листопада 2000 р. №13-рп/200, від 30 вересня 2009 р. №23-рп/2009, від 11 липня 2013 р. №6-рп/2013.

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокат надає правову допомогу як під час судового засідання, так і поза межами судового засідання. Зокрема, це надання роз`яснень, написання позовних заяв, інших заяв та клопотань, подання апеляційної та касаційної скарги.

У відповідності до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокату виплачується гонорар, який є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги. Порядок обчислення гонорару, зміни розміру визначається в договорі. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, класифікація і досвід адвоката та інші істотні обставини. Зокрема це може бути та обставина, що через зайнятість у даній справі адвокату створюються перешкоди для прийняття інших доручень або суттєво ускладнює виконання інших доручень, а тому втрачає клієнтів і відповідну винагороду. 

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається домовленістю між сторонами. Відповідно п. 5.1 вказаного вище договору, за надання правової допомоги потерпілому, останній зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі 4 000 грн. у термін до 26 вересня 2017 року.

Згідно копії квитанції №б/н від 26 вересня 2017 року ОСОБА_2 сплатив за надання правової допомоги адвокату Белим М. І. 4000 грн. ( а.с. 15).

Таким чином, беззаперечно підтверджено, що ОСОБА_2 поніс матеріальні збитки у розмірі 4 000 гривень, це ті реальні кошти, які останній заплатив адвокату ОСОБА_5 за надання йому правової допомоги у кримінальному провадженні щодо обвинувачення ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення зазначеної суми коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Крім того, є безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо стягнення з нього судового збору, оскільки судом проведено розподіл судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам і правильно стягнуто саме з відповідача ОСОБА_1 на користь держави відповідний розмір судового збору. 

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Буряка Дмитра Миколайовича – залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави  від 10 липня 2020 року– залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.       

       Повний текст постанови складено 14 грудня 2020 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                 В. М. Триголов