Постанова 
Іменем України
 
08 грудня 2020 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/11306/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
за участю секретаря Ратушного А.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Обухівського районного суду Київської області
 
в складі судді Зінченко О.М.
 
від 24 червня 2020 року
 
у справі №372/4235/19 Обухівського районного суду Київської області
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
третя особа - Обухівська міська рада,
 
про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання прав забудовника в порядку спадкування за законом,
 
                                                           В С Т А Н О В И В:
 
В листопаді 2019 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вона є спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_4 звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила встановити факт, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_4 ; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 та визначити за ОСОБА_1 права і обов`язки забудовника в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 відносно житлового будинку АДРЕСА_1 з правом здачі будинку в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на майно.
 
Позов обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 . Після смерті батька відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1 . На момент смерті батька вона була неповнолітньою. Зареєстрована була за місцем проживання своєї матері, але з 1997 року проживала разом з батьком до дня його смерті. Іншими спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є відповідачі: ОСОБА_2 (син спадкодавця), ОСОБА_3 (дружина спадкодавця). 
 
Зазначила, що зверталася до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 нікому не видавалося. Оскільки документів, які підтверджують її проживання зі спадкоємцем на час його смерті в неї не має, то вона позбавлена можливості у здійсненні права на спадкування в інший спосіб, крім встановлення в судовому порядку факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
 
Також зазначила, що будинок АДРЕСА_1 , який входить до спадкового майна, недобудований, не зданий в експлуатацію та на нього не оформлено свідоцтво про право власності. Даний будинок розпочав будувати ОСОБА_4 , але не встиг за життя закінчити будівництво. Готовність будівництва на 79%. Будинок не є самовільно збудованим, будівництво здійснено на земельній ділянці, яка була виділена спадкодавцю під будівництво житлового будинку. Однак, оформити у встановленому законом порядку спадкове майно - недобудований будинок вона не має можливості, оскільки спадкодавець за життя не встиг завершити будівництво, не ввів будинок в експлуатацію, а відтак і не оформив право власності на житловий будинок.  
 
Крім того, позивачка посилалась на те, що відповідачі своїх справ на спірний будинок не заявляли. У визначений законом строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. Вважала, що оскільки відповідачі не проявляють інтерес до спадкового майна, то вони не прийняли спадщину.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що судом першої інстанції не взято до уваги, що факт проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем підтверджено письмовими доказами, показами свідків та визнано відповідачами. 
 
Вважала, що є помилковим висновок суду про відсутність підстав у ОСОБА_1 звертатись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки за приписами постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування" суди повинні розглядати заяви про встановлення факту прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року.
 
Судом не взято до уваги документи, що підтверджують законність будівництва спадкового будинку, а також те, що відповідачі, які теж є спадкоємцями першої черги, не проявляли інтересу до спадкового майна.
 
Висновок суду, що ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав не надання правовстановлюючих документів не відповідає дійсності та є помилковим, а наведені в рішенні суду мотиви є вирваними із контексту відповіді нотаріуса.
 
Суд досконало не дослідив відповіді нотаріуса від 16.07.2019, не надав правової оцінки нормам законодавства, які регулюють дані правовідносини, що призвело до помилкового тлумачення відповіді нотаріуса стосовно не отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину.
 
Суд першої інстанції застосував положення Інструкції про вчинення нотаріальних дій державними нотаріусами Української РСР в редакції від 31.10.1975, яка відповідно до наказу Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 втратила чинність. А на момент смерті спадкодавця діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994. Також судом не застосовано положення п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 24.06.1983 "Про практику розгляду судами України справ про спадкування" та п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування", які підлягали до застосування.
 
Поза увагою суду і залишилася та обставина, що у ОСОБА_1 існують дійсні перешкоди в оформленні спадкових прав, оскільки документи, які необхідно подати нотаріусу, вона не може отримати в позасудовому порядку.
 
За наведених обставин просила скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 24.06.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
 
Представник позивача - ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити, з підстав, викладених в ній.
 
Відповідачі, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Надіслали до суду заяви, в яких визнали апеляційну скаргу та просили розглядати справу за їх відсутності (а.с. 205-210).
 
Третя особа - Обухівська міська рада, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила. Подала до суду клопотання, в якому просила розглядати справу за відсутності її представника.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та представника третьої особи.                                                                                                                                                                                                               
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_6 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
 
Судом встановлено, що згідно паспорта громадянина України серія НОМЕР_1 , виданого Солом`янським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 13.02.2015 ОСОБА_1 (до реєстрації шлюбу прізвище " ОСОБА_1 ") народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Києві та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Згідно повторного Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 25.01.2001 батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_4 . 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується повторним Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 від 15.07.2003. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на майно, а саме будинок за адресою: АДРЕСА_3 . За життя ОСОБА_4 заповіту не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті  ОСОБА_4 є позивачка ОСОБА_1 (донька) та відповідачі ОСОБА_2 (син) і ОСОБА_3 (дружина).
 
Судом також встановлено, що згідно довідки, наданої виконавчим комітетом Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області ОСОБА_4 , який помер                        ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . На день смерті                  ОСОБА_4 за цією ж адресою був зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
 
Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала, що вона, незважаючи на реєстрацію місця проживання за адресою проживання своєї матері ОСОБА_9 , з 1997 року, будучи неповнолітньою, проживала разом зі своїм батьком ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_3 , яка після смерті батька стала її опікуном.
Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та встановлення факту прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення таких позовних вимог.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним з наступних підстав. 
Статтею 525 ЦК Української РСР (тут і далі в редакції на час відкриття спадщини) було визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 526 ЦК Української РСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або основної його частини.
 
В статті 549 ЦК УкраїнськоїРСР законодавцем було визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини. 
 
Так, згідно статті 549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:
 
1) якщо він  фактично  вступив  в  управління  або  володіння спадковим майном;
 
2) якщо він подав державній нотаріальній  конторі  за  місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
 
Зазначені в цій статті  дії  повинні  бути  вчинені  протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Крім того, згідно п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції від 14.06.1994, що була чинною на момент відкриття спадщини, (далі - Інструкція від 14.06.1994) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК Української РСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним.
Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.
Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини проживання підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем.
Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 10.01.2019 по справі №484/747/17.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 на підтвердження обставин проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини  посилалась на те, що дана обставина підтверджується розпорядженням від 26.03.1998, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.10.2003. Також зазначила, що факт проживання разом зі спадкодавцем можуть підтвердити свідки.
Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що Розпорядженням Залізничної районної державної адміністрації м. Києва №131 від 26.03.1998 ОСОБА_3 (дружина спадкоємця) призначено опікуном неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17). В даному розпорядженні зазначено, що до опікунської ради надійшла заява ОСОБА_3 з проханням призначити опікуном доньки її померлого чоловіка ОСОБА_4 . Батьки дівчинки розірвали шлюб. Мати - ОСОБА_11 перебуває на психічно-диспансерному обліку. З 1995 року ОСОБА_1 проживає у родині батька з його другою дружиною.
З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.10.2003 у цивільній справі (провадження №22-5737/2003) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_11 про вселення встановлено обставини, що ОСОБА_1 з 1993 року прописана у квартирі АДРЕСА_5 , яка була видана її матері ОСОБА_11 та до 1997 року вона проживала у цій квартирі. В подальшому ОСОБА_11 вигнала ОСОБА_1 з квартири, у зв'язку з чим остання вимушена була проживати разом з батьком ОСОБА_4 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили суду, що ОСОБА_1 проживала зі своїм батьком ОСОБА_4 і його дружиною до дня смерті батька.  
Аналіз наведених обставин та положень закону приводить до висновку, що ОСОБА_1 довела належними та допустимими доказами факт того, що вона проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини.
Однак ухвалюючи рішення суд першої інстанції вищевказаного не врахував, неповно з`ясував обставини справи, порушив норми процесуального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та встановлення факту прийняття спадщини, а тому рішення суду в цій частині, в силу ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення цих позовних вимог.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачкою прав та обов`язків забудовника в порядку спадкування за законом.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Законодавцем визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті, що було передбачено статтею 527 ЦК Української РСР.
Статті  529-532 ЦК Української РСР визначають коло осіб, що входять до першої та другої, черг спадкоємців за законом, а також спадкоємство утриманцями, усиновленими та усиновителями. Зокрема, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого             (ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР).
В статті 548 ЦК Української РСР було передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. 
 
Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Статтею 560 ЦК Української РСР встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. 
Крім того, положеннями пункту 117 Інструкції було передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.
Аналіз наведених норм матеріального права приводить до висновку, що визнання прав та обов'язків забудовника в порядку спадкування здійснюється лише за умовами, якщо спадкодавець у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на об`єкт, який будувався, та який у подальшому увійшов до спадкового майна.
Дана правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 09.06.2020 у справі №347/2273/17.
Як встановлено судом, 09 вересня 1988 року, згідно наказу по совхозу-комбінату ім. XXV з`їзда КПРС №337, у зв`язку із побудовою житлового будинку спадкодавцю ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка, площею 0,06 га, в АДРЕСА_1 , за рахунок земель вільного присадибного фонду.
Рішенням №123 від 16.05.1989 Обухівська міська рада народних депутатів виконавчого комітету надала дозвіл на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 , на ділянці розміром 0,06 га.
У зв`язку зі зміною нумерації по вказаній АДРЕСА_3 , були виготовлені необхідні документи для будівництва, а саме План на забудову садиби від 21.06.1989, будівельний паспорт був виданий забудовнику ОСОБА_4 на будинок за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 20-27). 
Згідно технічного паспорту, виданого Комунальним підприємством Київської обласної ради "Західне бюро технічної інвентаризації" будинок, що входить до складу спадщини, та який розташований в АДРЕСА_3 , є недобудований, не зданий в експлуатацію та на нього не оформлено свідоцтво про право власності. Технічний паспорт виготовлено станом на 18.03.2014 (а.с. 30-31).
З вищевказаного Плану на забудову вбачається, що ОСОБА_4 надано дозвіл на будівлю садиби, площею 11,10х10,85, тобто одноповерхового будинку.
Водночас, із технічного паспорту від 18.03.2014 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , фактично збудовано двоповерховий будинок та з іншою площею, відмінною від площі, зазначеної у Плані забудови та будівельного паспорту, які видавалися спадкодавцю ОСОБА_4 (а.с. 30 на звороті, 31 та 31 на звороті). Зокрема, згідно технічного паспорта на будинок, площа першого поверху будинку становить 11,10х10,55+5,40х6,78, а площа другого поверху будинку 11,10х5,40.
Матеріали справи не містять доказів, що спадкодавцю ОСОБА_4 за життя було надано дозвіл на здійснення будівництва двоповерхового будинку з вказаними в технічному паспорті розмірами. Відповідно матеріали справи також не містять доказів, що за             ОСОБА_4 зареєстровано право власності на будинок, який вказаний у технічному паспорті від 18.03.2014.
За наведених обставин позивачем не доведено, що будівництво будинку спадкодавцем здійснювалося згідно із законом.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, належним чином оцінивши докази, надані сторонами, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, дійшов правильноговисновкупро відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання прав забудовника в порядку спадкування за законом.
Доводи апеляційної скарги, що відповідачі, які теж є спадкоємцями першої черги, не проявляли інтересу до спадкового майна, не вказують на те, що спадкодавцем будівництво здійснювалося згідно із законом. А тому такі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду в частині відмовлених позовних вимог про визнання прав забудовника в порядку спадкування за законом.
Інші доводи апеляційної скарги також не вказують на те, що за спадкодавцем у встановленому законом порядку було зареєстровано право власності на недобудований будинок, а відтак не приймаються до уваги судової колегії.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання прав забудовника в порядку спадкування.
Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
Крім того, колегія суддів враховує, що відповідачі визнали позов, в тому числі і в частині позовної вимоги про визнання прав забудовника в порядку спадкування, про що зазначили у своїх заявах про визнання апеляційної скарги (а.с. 205-206, 208-209).
Поряд з цим, визнання відповідачами позову не є безумовною підставою для задоволення позовної вимоги про визнання прав забудовника в порядку спадкування.  
Так, за приписами частини 4 статті 206 ЦПК України позов підлягає задоволенню у разі визнання відповідачем позову, але за умови, що таке визнання не буде суперечити закону або порушувати прав, свобод чи інтересів інших осіб.
 
Визнання відповідачами позову, зокрема позовної вимоги визнання прав забудовника в порядку спадкування, суперечить нормам матеріального права, якими врегульовано порядок переходу прав та обов'язків забудовника до спадкоємця.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення без змін рішення суду в частині відмовленої позовної вимоги про визнання прав забудовника в порядку спадкування, а скарги в цій частині без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                        П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 червня 2020 року в частині позовних вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та встановлення факту прийняття спадщини - скасувати.
 
Встановити факт, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 червня 2020 року в іншій частині - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 14 грудня 2020 року.
 
Головуючий                                                                                                               О.Ф. Мазурик 
 
Судді                                                                                                                           В.А. Кравець
 
                                                                                                                                     Л.Д. Махлай