Справа № 127/25041/19                                                                                
Провадження № 22-ц/801/1720/2020
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

04 листопада 2020 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М., 
суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу Квартино- експлуатаційного відділу м. Вінниці
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2020 року, ухвалене суддею Бессараб Н.М., повний текст якого складено 28 лютого 2020 року
в справі № 127/25041/19
за позовом ОСОБА_1 (позивач) 
до Квартино- експлуатаційного відділу м. Вінниці (відповідач) 
про стягнення середнього заробітку при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі, -
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартино-експлуатаційного відділу м. Вінниці про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати по день фактичного розрахунку, який мотивований тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2017 визнано незаконним та скасовано наказ начальника КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України № 78 від 13.05.2015; визнано незаконним та скасовано наказ начальника КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України № 80 від 18.05.2015; визнано незаконним та скасовано наказ начальника КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України №68 від 22.05.2015; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника секретного відділу КЕВ м. Вінниці Міністерства оборони України та стягнуто з КЕВ м. Вінниці Міністерства оборони України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день фактичного розрахунку. 
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2017 стягнуто з КЕВ м. Вінниці Міністерства оборони України на його користь 133 436,16 грн, з яких 130 664,19 грн - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.05.2015 по 29.09.2017, а також 2771,97 грн інфляційних витрат. 
Проте, його було поновлено на роботі лише 11.05.2018, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці. 
З урахуванням змінених підстав та предмету позову позивач вважає, що відповідно до ст. 236 КЗпП України відповідач повинен сплатити йому середній заробіток у зв`язку із затримкою виконання рішення про поновлення на роботі за період з 02.10.2017 по 10.05.2018 відповідно до розрахунку в сумі 33 384,59 грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2020 року позов задоволено. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 33 384,59 грн та 333,85 грн понесених судових витрат (сплаченого судового збору).
Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про наявність вини відповідача у затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі в період часу з 02.10.2017 по 10.05.2018.
Не погодившись із рішенням, відповідач - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції просив скасувати рішення й ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що своїми діями КЕВ м. Вінниці дотримався вимог чинного законодавства в сфері забезпечення режиму секретності та діяв відповідно до Закону України «Про державну таємницю», Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, Інструкції про порядок погодження органами Служби безпеки України призначення особи на посаду заступника керівника підприємства, установи, організації з питань режиму, начальника РСО.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року встановлено в розмірі 2120 грн. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сумою, яка стягується, і становить 33 384,59 грн, і є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2017, залишеним без змін Постановою Верховного Суду від 07.05.2019, визнано незаконним та скасовано наказ начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця міністерства оборони України № 78 від 13.05.2015; визнано незаконним та скасовано наказ начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця Міністерства оборони України № 80 від 18.05.2015; визнано незаконним та скасовано наказ начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця Міністерства оборони України № 68 від 22.05.2015; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника секретного відділу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Міністерства оборони України та стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу по день фактичного розрахунку. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в розмірі 3200 грн. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі звернуто до негайного виконання (а.с. 22-24, 55-60).
При відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця Міністерства оборони України про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було відмовлено в зупиненні виконання оскаржуваних судових рішень, зокрема, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2017 та ухвали апеляційного суду Вінницької області від 05.05.2017 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць (а.с. 54).
За таких обставин відповідач повинен був негайно виконати рішення суду від 21.03.2017 року щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі. 
Також по справі встановлено, що додатковим рішенням від 29.09.2017 по справі № 127/17081/15-ц стягнуто з Квартирно - експлуатаційного відділу у м. Вінниці Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 133 436,16 грн боргу, з яких 130 664,19 грн - середній заробіток за час вимушеного прогулу та 2771,97 грн - інфляційні витрати (а.с. 25-26).
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства (частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус судів»).
Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.
Обов`язковість рішення суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у необхідності видання наказу про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від подальшого його оскарження.
Виконання рішення вважається закінченим з дати видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.
Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі є саме невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі після проголошення судового рішення. 
Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15.
Рішення Вінницького міського суду від 21 березня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 29 вересня 2017 року набрали законної сили з моменту їх проголошення, але фактично в частині поновлення на роботі були виконані роботодавцем лише 11 травня 2018 року, що підтверджується записами зробленими у трудовій книжці позивача.
У порушення вказаних норм трудового законодавства, а також принципу обов`язковості судового рішення, відповідач не здійснив негайне виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника секретного відділу КЕВ м. Вінниці Міністерства оборони України.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що відповідач допустив порушення вимог частини сьомої статті 235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника.
Встановивши, що рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконувалося з 02.10.2017 по 10.05.2018, а позивач у позові просив стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду саме з 02 жовтня 2017 року, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції правильно виходив саме з цієї дати під час визначення періоду затримки та визначив суму середнього заробітку за час затримки у розмірі 33 384,59 грн (221,09 грн х 151 день = 33 384,59 грн).
За твердженнями апелянта негайне виконання рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника РСО без наявного у нього допуску до державної таємниці за формою 2 зумовило би порушення імперативних положень Закону України «Про державну таємницю», Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 № 939 та Наказу Служби безпеки України від 08.05.2015 № 30 , а також створило б передумови доступу сторонніх осіб до таємних документів.
Проте колегія суддів не погоджується із такими доводами скарги.
Суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки врегульовані законом України «Про державну таємницю» (далі - Закон).
Закон  розмежовує "допуск до державної таємниці" і "доступ до державної таємниці".
Статтею 1 Закону допуск до державної таємниці визначено як оформлення права громадянина на доступ до секретної інформації, а доступ до державної таємниці - надання повноважною посадовою особою дозволу громадянину на ознайомлення з конкретною секретною інформацією та провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, або ознайомлення з конкретною секретною інформацією та провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, цією посадовою особою відповідно до її службових повноважень.
Спеціально уповноваженим державним органом у сфері забезпечення охорони державної таємниці є Служба безпеки України (частина 5 статті 5 Закону).
Частиною 6 статті 21 Закону України «Про державну таємницю» передбачено, що призначення осіб на посади заступників керівників з питань режиму, начальників РСО і їх заступників, а також видання наказу про покладення на окремого працівника обов`язків щодо забезпечення режиму секретності здійснюється за погодженням з органами Служби безпеки України та РСО вищестоящих державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій.
Постанова КМ України від 18 грудня 2013 року № 939 має гриф «для службового користування».
Разом з тим, відповідно до абз. 2 Інструкції про порядок погодження органами Служби безпеки України призначення особи на посаду заступника керівника підприємства, установи, організації з питань режиму, начальника режимно-секретного органу, його заступника, працівника, на якого покладаються обов`язки щодо забезпечення режиму секретності, а також керівника секретного архівного підрозділу підприємства, установи, організації, затвердженої Наказом Служби безпеки України від 08 травня 2015 року №  306 таке погодження здійснюється органом СБУ з метою з`ясування можливості виконання кандидатом на посаду обов`язків, покладених відповідно до законодавства про державну таємницю, та його функціональних обов`язків.
Отже, Закон України «Про державну таємницю» та підзаконні нормативно-правові акти, що прийняті на його виконання дійсно передбачають погодження з СБУ призначення особи на посаду начальника РСО, а також мету такого погодження.
Проте чинним законодавством не встановлено, що в такому ж порядку має здійснюватися поновлення особи на відповідній посаді, а також відповідність погодження в такому випадку його меті, оскільки особа згідно з судовим рішенням, яке відповідно до закону підлягає негайному виконанню, не призначається на відповідну посаду, а поновлюється на ній, тобто відновлюється становище, яке існувало до порушення прав працівника, що полягало в його незаконному звільненні.
Згідно із записами в трудовій книжці ОСОБА_1 , він обіймав посаду завідуючого секретного діловодства в КЕВ м. Вінниці з 22.12.2005, а з 01.11.2013 переведений на посаду начальника секретного відділення, з якого був звільнений, але звільнення визнане судом незаконним.
Крім того, аналіз вказаних норм свідчить, що допуск до державної таємниці надається тим лише тим особам, які потребують його за умовами службової діяльності. Без поновлення ОСОБА_1 на посаді підстави для надання йому допуску до державної таємниці відсутні.
Так само відповідачем не підтверджено належними і допустимими доказами тієї обставини, що ОСОБА_1 ухилявся від вчинення дій, без яких відповідач не міг отримати від СБУ погодження на його поновлення на посаді.
Таким чином, колегія суддів вважає суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд, - 
постановив:
Апеляційну скаргу Квартино-експлуатаційного відділу м. Вінниці залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий                                                І.М. Стадник 
       
Судді                                                        Ю.Б. Войтко
       
                                                               І.В. Міхасішин