РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 року
м. Рівне

Справа № 572/3292/19
Провадження № 22-ц/4815/992/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Шимківа С.С., Ковальчук Н.М.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач:відділ освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації,
розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівному апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника Відділу освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації - адвоката Шкоди П.В. на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2020 року, ухваленого в складі судді Довгого І.І., повний текст судового рішення виготовлено 10 липня 2020 року,у справі №572/3292/19,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до відділу освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позов обґрунтований тим, що рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року його поновлено на посаді директора Люхчанської загальноосвітньої школи  І-ІІІ ступенів Сарненської районної ради Рівненської області та стягнуто на його користь середній заробіток за вимушений прогул у розмірі 92895 грн. 22 коп. На виконання рішення суду відповідач видав наказ №21-к від 12.03.2018 року про його поновлення на посаді директора Люхчанської ЗОШ І-ІІІ Сарненської районної ради Рівненської області. В цей же день, наказом  №22-к від 12.03.2018 року його було звільнено з посади з підстав закінчення строку дії контракту. 
У день звільнення відповідач не провів повного розрахунку, а саме йому не виплачено заробітну плату за роботу 12 березня 2018 року після поновлення на посаді за рішенням Сарненського районного суду. Відповідно заборгованість з заробітної плат за період роботи 12 березня 2018 року становить 
Просив суд стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 386,26 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку, який становить 155662,78 грн. 
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до відділу освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задоволено частково.
Стягнуто з відділу освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати за період роботи 12 березня 2018 року в сумі 386 (триста вісімдесят шість) гривень 26 (двадцять шість) копійок та судові витрати в сумі 11 (одинадцять) гривень 28 копійок.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено внаслідок спливу позовної давності.
В поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач вказує на його незаконність з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув увагу на те, що трьохмісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку починає спливати з дати фактичного розрахунку, а не з дати коли розрахунок мав бути проведений, тобто з дня звільнення. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у аналогічних справах.
У апеляційній скарзі, поданій представником Відділу освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації - адвокатом Шкодою П.В., відповідач вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не врахував, що позивач 12 березня 2018 року у день поновлення на посаді і звільнення не працював та не виконував будь-яку роботу директора школи, а тому підстави для нарахування та виплати заробітної плати за це день відсутні.
Просить рішення скасувати у задоволенні позову в цій частині відмовити.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника Відділу освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації - адвоката Шкоди П.В. підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга  ОСОБА_1 - задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте вказаним вимогам рішення суду не відповідає.
Встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відділом освіти молоді та спорту Сарненської РДА з лютого 1989 року.
29 вересня 2016 року ОСОБА_1   був звільнений з посади директора відповідно до пункту 8 ст.36 КЗпП України.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Люхчанської ЗОШ І-ІІІ Сарненської районної ради Рівненської області та стягнуто на його користь середній заробіток з 30.09.2016 року по 07.02.2018 року у розмірі 92895 гривень 22 копійок. Рішення суду набрало законної сили  12 березня 2018 року.
12 березня 2018 року на виконання судового рішення відділ освіти, молоді та спорту видав наказ  №21-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Люхчанської ЗОШ І-ІІІ Сарненської районної ради Рівненської області з 30 вересня 2016 року.
В цей же день, 12 березня 2018 року відповідач наказом №22-к звільнив ОСОБА_1 з посади директора Люхчанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Сарненської районної ради Рівненської області у зв`язку із закінченням строку дії контракту, на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.
Відповідач у день звільнення ОСОБА_1 заробітну плату за 12 березня 2018 року не нарахував та не виплатив.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу .
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.
Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Вказані висновки відповідають правовій позиції викладеній у  рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд   у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц.
Судом встановлено, що останнім робочим днем позивача було 12 березня 2018 року, оскільки саме в цей день він був одночасно поновлений на роботі та звільнений, однак повний розрахунок по заробітній платі відповідачем з позивачем при звільненні не проведено. 
Доводи відповідача проте, що позивач у день поновлення на посаді і звільнення не працював та не виконував будь-яку роботу директора школи, а тому підстави для нарахування та виплати заробітної плати за це день відсутні не заслуговують на увагу, оскільки, одночасно (в один день) поновлюючи на посаді та звільняючи з роботи, роботодавець тим самим створив умови, за яких після звільнення, 12 березня 2018 року, позивач не міг працювати, оскільки був звільненим та перебував у відділі кадрів протягом всього дня. Після звільнення трудові відносини між працівником та підприємством – припиняються. 
Крім того, убачається, що позивач не зміг приступити до виконання своїх обов`язків і після видання наказу про поновлення на посаді, оскільки відразу був звільнений з інших підстав.
Враховуючи наведенне, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за 12 березня 2018 року у сумі 386,26 грн.
Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись із висновком суду щодо пропуску строку звернення до суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки строк визначений ч. 2  ст. 233 КЗпП України не сплив.
Розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем не спростований і становить 155 662,78 грн. (386,26*403 дні = 155 662,78 грн.).
Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від  26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц  щодо можливості зменшення розміру відшкодування передбаченого статтею 117 КЗпП України,  та вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, з огляду на наступне.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Колегія суддів враховує, що заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі   386,26 грн є більше ніж у чотириста разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (155662,78 грн).
У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Суд зазначає, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо недоплати позивачу заробітної плати у розмір 386,26  грн.
Апеляційний суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (155662,78 грн) є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.
Тому позовні вимоги  про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування підлягають задоволенню частково у сумі 4000 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п.ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. 
Встановлено, що правничу допомогу у цій справі позивачу надавав адвокат Романчук І.І.. за договором про надання правової допомоги адвокатом щодо підготовки процесуальних документів, а саме складання позовної заяви до суду. За надану послугу позивач сплатив 3000 грн. (а.с.21-23), які підлягають стягненню на користь позивача.
П.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Крім того, з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням вимог апеляційним судом на 2,6%, позивачу слід компенсувати 101,20 грн судового збору пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, ст.116,117 КЗпП України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, апеляційну скаргу представника Відділу освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації - адвоката Шкоди П.В. залишити без задоволення.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2020 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати.
Позов  ОСОБА_1 до відділу освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації рівненської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.
Стягнути з відділу освіти, молоді та спорту Сарненської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4000 грн. (чотири тисячі грн.), витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. (три тисячі грн.) та судовий збір в сумі 102, 20 грн.
В решті рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 29 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя :
      Судді :