Номер провадження: 22-ц/813/1137/20
Номер справи місцевого суду: 523/9175/14-ц 
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К. 
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
29.10.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Князюка О.В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А.П.,
за участю секретаря - Бикової К.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, про повернення в натурі,-
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, про повернення в натурі. Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 , 1 грудня 2009 року надав у борг ОСОБА_3 суму у розмірі 17 000 доларів США, що еквівалентно 135 320,00 гривень. Оскільки, ОСОБА_3 борг йому не повернула, він вимушений був звернутися до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказана цивільна справа неодноразово розглядалась судами, зокрема, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.06.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 29 квітня 2014 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , недійсним. Зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 повернути одна одній в натурі все, що вони одержали при виконанні вказаного договору купівлі- продажу.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.04.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.06.2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_4 не є і не була боржником перед ОСОБА_2 , який був кредитором ОСОБА_3 . Крім того, позивач не надав доказів, а суд не дослідив того, чи було виконано ухвалу суду про забезпечення позову, чи було відкрито виконавче провадження. Суд послався на преюдиційність рішення апеляційного суду від 16.01.2014 року про те, що ОСОБА_1 не була стороною у цій справі і на неї не поширюється преюдиційність встановлених обставин, також згідно проведеної реституції спірне майно передано ОСОБА_4 , яка не є боржником перед ОСОБА_2 .
Під час нового розгляду, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2018 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 29 квітня 2014 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І. у реєстрі за № 590. Зобов`язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 кошти у розмірі 396300 гривень 00 копійок, які були одержані згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 29 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І., у реєстрі за № 590. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 243 гривні 60 копійок.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що ОСОБА_4 на момент продажу квартири була позбавлена права власності та не мала права здійснювати відчуження квартири, так як рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.01.2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу № 821 від 06.04.2012 року, на підставі якого ОСОБА_4 була власником квартири.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

11 липня 2018 року представником ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2018 року, відповідно до якої апелянт просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на безпідставність.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Так, апелянт вказує, що суд першої інстанції не досліджував дії ОСОБА_2 після ухвалення рішення Апеляційного суду Одеської області від 16.01.2014 року в рамках справи 523/5562/13-ц, а дослідив лише його дії в рамках справи 2-1269/11 про стягнення коштів з ОСОБА_3 , яка взагалі не має відношення до ОСОБА_1 .
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в рамках справи № 523/3724/14-ц, провадження по якій відкрито до продажу квартири, ОСОБА_2 не просив суд вжити заходи забезпечення позову для унеможливлення продажу квартири.
Також наголошує на тому, що суд першої інстанції послався на рішення Апеляційного суду Одеської області від 16.01.2014 року як на преюдиційне, хоча Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ прямо вказав, що воно преюдиційним не є.
10 грудня 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просила у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
При цьому посилаючись на те, що обставини які ОСОБА_1 зазначила в скарзі не відповідають дійсності та, що позивач у ситуації, що склалась є потерпілим.
28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було надано додаткові пояснення на апеляційну скаргу, відповідно до яких остання пояснила, що в ході слухання справи в суді першої інстанції була витребувана вся нотаріальна справа щодо укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29.04.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , з матеріалів якої вбачається, що на момент укладення правочину ОСОБА_4 була власником спірної квартири та мала право розпоряджатися належною їй на праві власності квартирою.
Наявність запису про право власності ОСОБА_4 на спірне приміщення та відсутність будь-яких обтяжень є законною підставою для наявності права у останньої для відчуження вказаного об`єкту.
29 жовтня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшли письмові пояснення від ОСОБА_2 , з яких вбачається, що позивач з апеляційною скаргою не погоджується у повному обсязі, та вважає, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим.
При цьому посилаючись на те, що боржник ОСОБА_3 , відносно якої було постановлено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження та ОСОБА_4 (покупець), які уклали договір купівлі-продажу спірної квартири, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора, оскільки уклали договір, який порушує майнові інтереси кредитора ( ОСОБА_2 ) і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Також зазначає, що відповідно ч. 5 ст 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час проведення виконавчих дій) у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.
Отже спірним договором купівлі-продажу позивача позбавлено можливості задовольнити вимоги за договором позики. 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Представником ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу 11 липня 2018 року.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.08.2018 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, про повернення в натурі було відкрито.
06.08.2018 року на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області вказану цивільну справу було призначено до розгляду.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосудця в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.
Відповідно до частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосудця на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосудця з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус судців», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року № 1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року, визначено новий склад суду, а саме: головуючий суддя Громік Р.Д., судді учасники колегії: Кравець Ю.І., Комлева О.С.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.11.2019 року вказану цивільну справу було прийнято до провадження.
3 грудня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, про повернення в натурі було призначено до розгляду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.06.2020 року було задоволено самовідвід головуючого судді Громіка Руслана Дмитровича та передано справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним про повернення в натурі до канцелярії Одеського апеляційного суду для визначення іншого судді в порядку статті 33 ЦПК України для належного забезпечення розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 9 червня 2020 року, визначено новий склад суду під головуванням судді Князюка О.В.
02 липня 2020 року справу було прийнято до провадження головуючого судді Князюка О.В. та призначено до розгляду на 08.10.2020 року.
29 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, відповідно до якої він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Інші сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, причини неявки суду не повідомили.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1 з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території м.Одеси рівня епідемічної небезпеки: "помаранчевий" або "червоний", зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права ще до введення державою карантину.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, тривалий розгляд справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, а також те, що учасники справи реалізували своє процесуальне право щодо участі у судовому засіданні під час розгляду справи та висловили свою процесуальну позицію, тобто створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

ОСОБА_2 , 01 грудня 2009 року надав у борг ОСОБА_3 суму у розмірі 17 000 доларів США, що еквівалентно 135 320,00 гривень. 
З матеріалів справи вбачається, що договір позики від 01.12.2009 року іпотекою, заставою, або будь-яким іншим майном, що належить ОСОБА_3 забезпечено не було. 
Оскільки, ОСОБА_3 борг йому не повернула, він звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 про стягнення боргу.
Ухвалою Суворовського районного суду від 11 січня 2011 року в якості забезпечення позову на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та яка належала ОСОБА_3 , було накладено арешт (Т2, а.с. 179).
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики у розмірі 135 320 гривень.
Суворовським районним судом м. Одеси 27 липня 2011 року видано виконавчий лист № 2- 1269/11 про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 135 320 гривень, який було пред`явлено на виконання до першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (Т2, а.с. 195).
Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Гудіної Н.І. від 30 березня 2012 скасовані заходи забезпечення позову та знято арешт з квартири АДРЕСА_1 (Т2., а.с. 189).
Вищевказана ухвала була скасована ухвалою апеляційного суду Одеської області від 8 серпня 2012 року та питання про вжиття заходів забезпечення позову було направлено на новий розгляд. (Т2., а.с. 190-191).
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2012 року заяву про скасування заходів забезпечення позову повернуто заявникові.
06 квітня 2012 ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого, ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , який був посвідчений нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., та зареєстрований в реєстрі за № 821.
У зв`язку з тим, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року, за яким з ОСОБА_3 було стягнуто суму боргу, на користь ОСОБА_2 у розмірі 135 320 гривень не виконано, позивач звернувся до суду з вимогою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним.
12 серпня 2013 рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним - залишено без задоволення.
На вищевказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року, рішення Суворовського районного суду від 12 серпня 2013 року скасовано та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 6 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., та зареєстрований в реєстрі за № 821.
Окрім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про зобов`язання повернути в натурі набуте за визнаним недійсним договором купівлі-продажу майно позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернути одна одній в натурі все, що вони одержали при виконанні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Однак, ОСОБА_2 стало відомо про те, що ОСОБА_4 продала в травні 2014 року спірну квартиру ОСОБА_1 .
Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 29 квітня 2014 року, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І. (а.с.102-103).

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
За змістом пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись до суду із відповідним позовом ОСОБА_2 посилаючись на норми статей 203, 215, 228 ЦК України просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , недійсним в силу його протиправності, в зв`язку з тим, що ОСОБА_4 на той час вже не була власницею даної квартири.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства,
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до статей 626,627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.
Відповідно до статті 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.
При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.
Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочинами, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо, визначено правові наслідки учинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.
Верховний Суд України висловив вищезазначену позицію у постанові від 13 квітня 2016 року у справі №6-1528цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла правового висновку, відповідно до якого визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частин, судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (пункти 94 95).
У цій справі ОСОБА_2 заявив вимоги про визнання недійсним договору купівлі- продажу від 29 квітня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .. Водночас вимоги про встановлення нікчемності оскаржуваного договору позивач не пред`явив, а вимога про визнання недійсним нікчемного правочину не є належним способом захисту та таким, що матиме реальне відновлення порушених прав.
Щодо обставин нікчемності договору, колегія зазначає наступне.
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». 
Разом з цим позивач не зазначив, чим саме договір купівлі-продажу порушує публічний порядок. Зміст спірного договору не свідчить про його нікчемність з передбачених статтею 228 ЦК України підстав у зв`язку з тим, що позивач не довів факту порушення цим договором публічного порядку. Спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а отже не є таким, що порушує публічний порядок.
Посилання позивачем на ч. 5 ст 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час проведення виконавчих дій) є недоречним, оскільки матеріали справи та матеріали виконавчого провадження не містять доказів того, що у ОСОБА_3 (боржника) відсутні кошти та інші цінності, достатні для задоволення вимог стягувача ( ОСОБА_2 ) крім квартири АДРЕСА_1 .
Крім цього, матеріали цієї справи не містять вироку суду, який набрав законної сили про визнання винним у скоєнні злочину, тому доводи позовної заяви є безпідставними.
Окрім того, позивач звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та про зобов`язання повернути в натурі, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 29 квітня 2014 року з застосуванням наслідку недійсності оскаржуваного ним правочину.
В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 674/31/15-ц зазначила, що на практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна.
Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.
Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.
Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Способи захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Правовідносини між сторонами, які стали підставою пред`явлення ОСОБА_2 позову, виникли з приводу укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шторіною О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 590, проте чинне законодавство не передбачає такого способу захисту як визнання нікчемного правочину недійсним.
Таким чином Одеський апеляційний суд дійшов висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права і його вимоги сформульовані таким чином, що у суду відсутні можливості виконати вимоги частини другої статті 5 ЦПК України і обрати спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону.
Також колегія звертає увагу на те, що апелянт не може відповідати за дії інших сторін по справі, у яких виникли фінансові зобов`язання перед третіми особами, так як апелянт не був учасником таких правовідносин (що також підтверджено і Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі по даній справі, якою суд скасував попередні рішення судів про задоволення позову ОСОБА_2 та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції).
Враховуючи наведене, при прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і прийшов до хибних висновків, що є підставою для скасування судового рішення з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
У відповідності до приписів статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні даного позову, підстави стягувати з відповідача на користь позивача понесені витрати у цій справі відсутні.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА:
Керуючись статями 374,376,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, про повернення в натурі - скасувати.
Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, про повернення в натурі - відмовити у повному обсязі.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 05 листопада 2020 року.

Головуючий:                                                                 О. В. Князюк

Судді:                                                                         А.П. Заїкін

О. М. Таварткіладзе