УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/5077/19 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М. 
Категорія 44 Доповідач Шевчук А. М.  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Галацевич О.М., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №279/5077/19 за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_4 
на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Шульги О.М. у м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року  ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітньої дитини  ОСОБА_3 , звернулися до суду із позовом до Російської Федерації. Просили у відшкодування моральної шкоди стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1 689 600 грн. кожному, що є еквівалентом 60 000 євро за офіційним курсом НБУ на день звернення із позовом. Свій позов обґрунтовували тим, що 14 серпня 2014 року під час участі в бойових діях на території АТО загинув ОСОБА_5 , який є сином ОСОБА_1 , чоловіком  ОСОБА_2 та батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25 січня 2019 року, яке набрало законної сили, встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_5 при виконанні обов`язку військової служби 14 серпня 2014 року на території Луганської області, поблизу м. Антрацит, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Отже, саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України було порушено невід`ємне право ОСОБА_5 на життя. Зазначають, що внаслідок смерті ОСОБА_5 відчувають безперервний невгамовний душевний біль та страждання, втратили душевний спокій, постійно відчувають незахищеність і розчарування. Неповнолітній ОСОБА_6 тяжко переживає загибель батька і біль від його втрати назавжди залишиться в його житті. Внаслідок втрати рідної людини втратили віру в майбутнє, що не дає можливості нормально спілкуватися з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя. Наполягають на тому, що порушення Російською Федерацією Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права ОСОБА_5 на життя є підставою для відшкодування їм моральної шкоди. Розмір шкоди визначають із урахуванням характеру і обсягу завданих їм моральних страждань, керуючись практикою Європейського суду з аналогічних питань. Окрім того, вважають, що до Російської Федерації не може бути застосований принцип абсолютного імунітету держави, оскільки така повинна розглядатися як держава-агресор.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 та на користь ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_2 , моральну шкоду в розмірі по 1 689 600 грн. кожному, що є еквівалентом 60 000 євро за офіційним курсом Національного банку України. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, відмовлено. Стягнуто з Російської Федерації на користь держави судовий збір у розмірі 19 210 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди на її користь, представник ОСОБА_2 в її інтересах подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовну вимогу про відшкодування на користь ОСОБА_2 моральної шкоди з Російської Федерації задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 дійсно був розірваний, але після розірвання шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_5 продовжували проживати однією сім`єю. ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_6 перебували на утриманні ОСОБА_5 . Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2014 року встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_5 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без шлюбу по 14 серпня 2014 року. У зв`язку з юридичною необізнаністю ОСОБА_2 помилково не долучила копію зазначеного рішення суду до позовної заяви. Окрім довідки військової частини, на яку посилається суд першої інстанції як на неналежний доказ, у підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_5 до дня смерті останнього до позову також додавалися довідка Коростенського ОВК від 11 липня 2018 року №2251, яка видана ОСОБА_2 як дружині загиблого ОСОБА_5 , а також довідка військової частини від 24 вересня 2014 року №6559, видану ОСОБА_2 як цивільній дружині ОСОБА_5 , але суд першої інстанції таким доказам та обставинам належної оцінки не надав. Наголошує на тому, що у зв`язку із загибеллю ОСОБА_5 ОСОБА_2 зазнала моральної шкоди, оскільки Російська Федерація грубо порушила її право на повагу до сімейного життя. Внаслідок втрати чоловіка вона зазнала душевних страждань і втратила віру в майбутнє. Окрім того, суд першої інстанції допустив надмірний формалізм при розгляді справи, оскільки маючи сумніви щодо факту спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , суд не викликав ОСОБА_2 для надання додаткових пояснень та не дослідив питання того, чи є інші докази на підтвердження факту спільного проживання. 

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_5 , 1976 року народження, проходив службу в порядку часткової мобілізації на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303 із 18 березня 2014 року по 14 серпня 2014 року (а.с.8). У період із 03 липня 2014 року по 14 серпня 2014 року ОСОБА_5 виконував завдання у складі сил АТО, загинув 14 серпня 2014 року внаслідок участі в Антитерористичній операції. 

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25 січня 2019 року встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_5 при виконанні обов`язку військової служби 14 серпня 2014 року на території Луганської області, поблизу м. Антрацит, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 підтверджується, що ОСОБА_1 є матір`ю загиблого (а.с.10).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.12).

Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірваний 12 лютого 2013 року (а.с.13).

Відмовляючи ОСОБА_2 у стягненні з держави Російська Федерація моральної шкоди на її користь, суд першої інстанції виходив із того, що довідка військової частини про те, ОСОБА_5 до дня смерті проживав разом із сім`єю у складі цивільної дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_5 не є належним, допустимим та достовірним доказом для відшкодування на її користь моральної шкоди на підставі частини другої ст.1168 ЦК України. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений судовим рішенням в порядку ст.315 ЦПК України, але на час розгляду даної справи таке рішення надано не було.

Проте, із ксерокопії рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2014 року, що приєднана до апеляційної скарги, слідує, що у справі №279/7200/14-ц за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Сингаївська сільська рада Коростенського району Житомирської області, Коростенсько-Лугинський об`єднаний районний військовий комісаріат, про встановлення факту проживання однією сім`єю, перебування на утриманні - встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу з 20 липня 2010 року по 14 серпня 2014 року. Рішенням суду встановлено також, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебували на утриманні ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.132-133).

Обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта ст.82 ЦПК України). Преюдиціальність судового рішення.

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Разом із тим, статтею 497 ЦПК України передбачено, що підсудність судам України цивільних справ із іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. 

В Україні законом, що встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, є Закон України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до п.5 частини першої ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку, якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні.

Пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України (частина перша ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої.

21 листопада 2001 року Велика палата Європейського суду з прав людини винесла рішення у справах "МакЕлгінні проти Ірландії", "Аль-Адсані проти Сполученого Королівства" та "Фоґарті проти Сполученого Королівства", в яких зазначила, зокрема, що імунітет суверена є принципом міжнародного права, згідно з яким держава не підлягає юрисдикції іншої держави. Надання державі імунітету суверена у цивільному провадженні мало законну мету, яка відповідає міжнародному принципові забезпечення ввічливості і добрих стосунків між державами та поваги до суверенітету іншої держави. Європейська конвенція з прав людини має тлумачитися в якомога більшій гармонії з іншими нормами міжнародного права, частиною якого вона є, включаючи норми, що забезпечують імунітет держави. Звідси випливає, що заходи, які відбивають загальновизнані норми міжнародного публічного права стосовно імунітету держави не можуть, у принципі, вважатися такими, що встановлюють непропорційне обмеження на право звернення до суду, передбачене пунктом 1 статті 6.

Разом із тим, необхідно зауважити, що правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 3,8 листа від 16 травня 2013 року №24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» узагальнено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Слід звернути увагу на те, що питання про підсудність судам України справ з іноземним елементом може визначатися і на момент відкриття провадження у справі, і у попередньому судовому засіданні.

Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року №198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції від 18 квітня 1961 року про дипломатичні зносини.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави (стаття 32 Віденської Конвенції 1961 року).

Питання про те, який орган іноземної держави компетентний надати таку згоду, вирішується законодавством відповідної іноземної держави. В Україні питання надання такої згоди урегульовано Указом Президента України від 25 червня 2002 року №581, яким затверджено Порядок здійснення захисту прав та інтересів під час урегулювання спорів, розгляду у закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України.

Прийнявши позовну заяву, суддя на стадії підготовки справи до судового розгляду має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва, як компетентного органу держави, на розгляд спору в судах України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи існує згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то посольство не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі. Надсилання судових викликів до посольств іноземних держав в Україні має здійснюватися виключно через Міністерство закордонних справ України.

За таких обставин, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може лише за її згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Із матеріалів справи вбачається, що Коростенським міськрайонним судом Житомирської області кореспонденція та повістки у даній справі направлялися відповідачу за адресою Посольства Російської Федерації в Україні. У рішенні суд першої інстанції зазначив, що сторона відповідача в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, що стверджується повідомленнями про отримання судових викликів. Ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатком отримала 11 жовтня 2019 року. У встановлений судом строк відзив на позов та будь-яких клопотань, пов`язаних з розглядом справи, не подала.

Отже, розглянувши справу по суті в частині вимоги ОСОБА_2 до держави Російська Федерація про стягнення на її корить 1 689 600 грн. у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції у порушення наведених вище норм міжнародного права перед вирішенням питання про відкриття провадження у цій частині справи не надіслав відповідачу у встановленому законом порядку позовної заяви із додатками та не з`ясував, чи є згода дипломатичного представництва Російської Федерації, як компетентного органу держави Російської Федерації, на розгляд спору в судах України. З`ясування цього питання має істотне значення для вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. 

За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача у цивільному процесі України.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що до Російської Федерації не може бути застосований принцип абсолютного імунітету держави, оскільки така повинна розглядатися як держава-агресор спростовується правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах: від 13 травня 2020 року в справі №711/17/19 (провадження №61-10776св19), від 03 червня 2020 року в справі №357/13182/18 (провадження №61-12202св19), від 24 червня 2020 року в справі №711/16/19 (провадження №61-12669св19). Правова позиція є незмінною та усталеною, отже доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Виходячи з аналізу наведених вище норм права та матеріалів справи, згода компетентних органів Російської Федерації на участь у якості відповідача в даній справі є обов`язковою умовою розгляду справи з іноземним елементом у цивільному процесі України, тобто розгляду спору в національному суді держави Україна. Наразі така згода відсутня.

Суд першої інстанції залишив без вирішення дане питання та дійшов до передчасного висновку про недоведеність ОСОБА_2 заявленою нею вимоги про відшкодування на її користь моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції не наділений процесуальною можливістю, скасувавши рішення суду першої інстанції, направляти справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зобов`язаний постановлювати власне судове рішення.

У зв`язку з цим, апеляційний суд звертався із відповідними листами до посольства Російської Федерації в Україні та Міністерства закордонних справ України за згодою на розгляд даного спору в судах України (а.с.183,222). Посольство одержало лист 14 серпня 2020 року, а МЗС України – 09 листопада 2020 року. Згоди дипломатичного представництва Російської Федерації, як компетентного органу держави Російської Федерації, на розгляд даного спору в суді України немає. Відсутні підстави вважати відсутність відповідей мовчазною згодою.

Відповідно до частини четвертої ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Із огляду на викладене вище, підстав для продовження провадження у даній справі в оскарженій частині немає. За відсутності згоди Російська Федерація не може одержати правового статусу відповідача у цивільному процесі України, а тому після скасування рішення в оскарженій частині суд апеляційної інстанції вимушений справу в цій частині закрити з підстав, передбачених п.1 частини першої ст. 255 ЦПК України. Апеляційний суд не входить у обговорення та не переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена, тобто в частині стягнення моральної шкоди на користь матері та сина. 

Керуючись ст.ст.255,259,268,367-368,374,377,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2019 року в частині відмови ОСОБА_2 , яка діє від власного імені, у задоволенні позовних вимог до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, скасувати.
Провадження у справі в частині позову  ОСОБА_2 у власних інтересах до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: 

Повний текст постанови складений 11 грудня 2020 року.