ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2020 р. 	Справа № 520/7812/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Жигилія С.П. ,

          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2020, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 05.08.2020 по справі № 520/7812/2020
          за позовом                ОСОБА_1  
          до               Головного управління Національної поліції в Харківській області  
          про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,

ВСТАНОВИВ:
          У червні 2020 року ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі – ГУНП у Харківській обл., відповідач), в якому просив стягнути з ГУНП в Харківській обл. на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у сумі 284 966,37 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.
В апеляційній скарзі позивач вказав, що відмова у задоволенні позовних вимог безпідставно обґрунтована судом першої інстанції посиланням на норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі – Закон № 2232), Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII ( далі – Закон № 2011), Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII ( далі – Закон №3543), Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII ( далі – Закон № 1932), оскільки позивача звільнено 02.01.2019 зі служби з поліції, а не з військової служби. З посиланням на рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 та постанову Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі №804/3722/17 зазначив, що спеціальні нормативно-правові акти не містять норм щодо порядку та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з поліції, а тому для вирішення спірних правовідносин повинні застосовуватися загальні норми КЗпП України.
Просив врахувати, що системний аналіз ст. 116 та ст. 117 КЗпП України надає підстави стверджувати, що невиплата роботодавцем працівнику, зокрема в Національній поліції України, всіх належних йому сум в день звільнення є правовою підставою для стягнення на користь такої особи з роботодавця відповідної компенсації, якою є середній заробіток такого працівника за весь час затримки; водночас, законодавець не пов`язує стягнення вказаної компенсації з розміром та/або видом сум, які не були виплачені особі в день її звільнення, та правовою підставою виникнення в роботодавця обов`язку щодо їх виплати (наприклад, за рішенням суду), про що зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 552/2191/17 та від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.
За результатами апеляційного розгляду відповідач просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що у рішенні суд першої інстанції, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04.03.2020 у справі №802/1854/17-а, щодо нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Вказав, що ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд  апеляційної  інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції такі обставини.           
02.01.2019 наказом ГУНП в Харківській області №1 о/с "З особового складу" відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції за власним бажанням полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу поліції ГУ НП в Харківській області.
   09.07.2015 рішенням комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників ОВС України №12/І/ХХІ/9 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .
18.02.2020 рішенням Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/13847/19 - адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУНП в Харківській обл. про визнання дій протиправними та стягнення компенсації - задоволено.
Зобов`язано  ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні у 2015-2018 роках 103 дні відпусток у розмірі 44   924,48 грн.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2020 апеляційну скаргу - залишено без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 у справі №520/13847/19    - залишено без змін.
В силу положень статті 325 КАС України рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 у справі №520/13847/19 набрало законної сили з дати прийняття постанови суду апеляційної інстанції, тобто 18.05.2020.
Відповідно до виписки АТ АБ "Приватбанк" від 17.06.2020 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 у справі №520/13847/19 ОСОБА_1 у період з 01.05.2020 по 31.05.2020 року відповідачем здійснено виплату у сумі 44250,61 грн.
Позивач, вважаючи, що оскільки відбулася невиплата    грошової компенсації у строк звільнення - 02.01.2019, то він має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки, тобто, з 02.01.2019 по 28.05.2020 у сумі 284966,37 грн, виходячи з сум грошового забезпечення за два останні місяці перед звільненням листопад - грудень 2018 року, а тому звернувся до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач за період проходження військової служби набув право на виплату компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, передбаченої Законом № 2011, проте компенсація за невикористану відпустку, що    передбачена ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII ( далі – Закон № 3551) не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом відшкодування, яке виплачується за певних умов, а відтак, норми статті 117 КЗпП не можуть бути застосовані до затримки виплати компенсації за невикористану відпустку, що   передбачена ст.12 Закону № 3551, що свідчить про безпідставність заявленого позивачем    позову.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 2-4 ст. 9 Закону № 2011 порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 2232 закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117  КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Вказаних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, які з урахуванням ч.5 ст.242 КАС України, суд враховує при вирішенні спірних правовідносин. 
Крім цього, у вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 у справі №520/13847/19 – 28.05.2020 провів нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані у 2015-2018 роках за 103 дні відпусток в сумі 44250,61 грн, що  підтверджується випискою з особового рахунку ОСОБА_1 у ПАТ «ПриватБанк» ( НОМЕР_2 ) від 17.06.2020, копія якої міститься в матеріалах справи.  
Враховуючи дату звільнення позивача – 02.01.2019 та дату проведення остаточного розрахунку – 28.05.2020, колегія суддів визнає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період. 
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі – Закон № 108/95) за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Відповідно до абз. 1, 3 п. 2 Розділу ІІ Постанови №100,обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна  заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні  2  календарні  місяці  роботи, що передують події, з якою пов`язана  відповідна  виплата.  Працівникам,  які пропрацювали на підприємстві,  в  установі,  організації  менше  двох  календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично  відпрацьований  час. 
За приписами п. 8 Розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Колегія суддів зазначає, що оскільки відповідачем не проведено розрахунок середньої заробітної плати ОСОБА_1 для проведення нарахування та виплати відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України, то належним способом захисту його прав є зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату середнього заробітку за весь час такої затримки за період з 02.01.2019 по 28.05.2019. 
Крім того, колегія суддів, констатуючи право позивача на отримання суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням приписів ч.2 ст.9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність ГУНП у Харківській обл. щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за вказаний вище період. 
Посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04.03.2020 у справі 802/1854/17-а, яку було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому застосовує до спірних правовідносин правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові 13.05.2020 у справі 810/451/17.
Щодо інших доводів сторін колегія суддів зазначає.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності  надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
          Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
          Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
          За вказаних обставин, проаналізувавши всі наведені вище докази, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення постанови часткове задоволення позовних вимог позивача.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317,321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року по справі №520/7812/2020 - скасувати. 
          Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені - задовольнити частково.
          Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.01.2019 по 28.05.2020.
          Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.01.2019 по 28.05.2020.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін    С.П. Жигилій