Справа № 461/7808/19                                Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/2310/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
за участі секретаря: Сеньків Х.І.,
                      з участю представника  ОСОБА_1  - ОСОБА_2 , розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м.Львові  цивільну справу за апеляційною скаргою  представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить Львівській міській раді на праві комунальної власності. Дану квартиру надано на підставі ордеру №1311 від 03 березня 1978 його дідові - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Також вказував, що у зазначеній квартирі зареєстровані, але не проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що ЛКП «Старий Львів» було неодноразово складено акт. За останньою відомою позивачеві інформацією, відповідачі виїхали за межі України до Італійської Республіки, де постійно проживають. 
Останні квартирою не цікавляться, не несуть витрат по її утриманню, не зберігають своїх особистих речей та не сплачують комунальні послуги. ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 змушені самостійно нести додаткові витрати на утримання квартири. Реєстрація відповідачів в даній квартирі перешкоджає позивачу та третім особам реалізувати своє право приватизації майна, а також скористатися правом оформлення субсидії на оплату комунальних послуг.
Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову  ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_1 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_1 ), про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Судові витрати залишено за позивачем.
Рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі покликається на те, що відповідачі не проживають у квартирі понад 17 років, що стверджується актами складеними ЛКП «Старий Львів». 
Вказує, що будь-яких заяв про те, що відповідачі будуть відсутні за місцем реєстрації та збереження за ними права на користування квартирою немає. Відповідачі у відповідності до вимог ст.29 ЦК України вільно обрали собі інше місце проживання, а їх реєстрація у квартирі створює позивачу перешкоди в реалізації повного обсягу прав та охоронюваних законом інтересів як квартиронаймача. Вважає помилковими висновки суду про те, що саме позивач зобов`язаний доводити поважність відсутності відповідачів протягом шести місяців за зареєстрованим місцем проживання, а також про те, що акти без допиту свідків є недостатніми доказами. Зазначає, що для позивача є достатнім довести відсутність відповідачів у квартирі, а вже поважність відсутності повинні доводити відповідачі. Щодо достатності доказів, а саме актів складених ЛКП «Старий Львів» зазначає, що вони самі по собі містять інформацію, про обставини, які мають значення для справи та зважаючи на відсутність заперечень з боку відповідачів, необхідності заявляти клопотання про допит свідків не було . Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. 
Заслухавши суддю-доповідача, поясненняпредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступного.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано п`ятеро осіб, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім?ї і прописки № 3095 від 30.09.2019 р., виданої ЛКП «Старий Львів».
Відповідно до актів ЛКП «Старий Львів» від 21 червня 2013 року, 12 вересня 2016 р., 21 вересня 2017 р., 26 вересня 2019 р., в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 а зареєстровані, але зі слів сусідів фактично не проживають ОСОБА_4 з 2001 року та ОСОБА_8 з 1999 року.
Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім?ї і прописки № 3095 від 30 вересня 2019 р., виданої ЛКП «Старий Львів» власником квартири АДРЕСА_2 є міська рада.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСРстроки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.
Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 81 ч. 1 ЦПК України сторони зобов`язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів суду факту відсутності відповідача протягом 6-ти місяців в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 без поважних причин. Перебування відповідачів на тимчасових заробітках за кордоном є поважною причиною не проживання у квартирі. Даних про те, що відповідачі забезпечені іншим житлом в Україні чи за кордоном матеріали справи не містять.
Сама по собі відсутність відповідачів за цією адресою - не підтверджує і не спростовує того, чи з поважних причин відповідачі не проживають у квартирі. Тоді як відповідно до ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності за відповідачами зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Аналізуючи затверджені ЛКП «Старий Львів» акти 21.06.2013 року, 12.09.2016 р., 21.09.2017 р., 26.09.2019 р., судом обґрунтовано враховано, що свідки, які складали ці акти та які підтверджували зафіксовані в актах обставини, в судовому засіданні не допитувались, оскільки клопотання про їх допит сторони не заявляли. Сама по собі наявність актів без допиту в судовому засіданні вищезазначених свідків не можуть бути достатніми доказами на підтвердження зазначених в актах обставин.
Питання щодо розподілу витрат на комунальні послуги між всіма наймачами квартири державного житлового фонду - врегульовані чинним законодавством і їх несплата сама по собі не тягне позбавлення права громадян на користування житлом.
За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку недоведеністю.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.