ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

17 листопада 2020 року

м.Харків

справа №640/13791/19
провадження № 22-ц/818/1911/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Харківська міська рада, 
треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 

позивач - ОСОБА_2 ,
відповідачі - ОСОБА_1 , 
треті особи - Харківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на 24/200 частини будинку в порядку спадкування за заповітом та за позовною заявою ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визначення частки у праві спільної власності за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2019 року, постановлене під головуванням судді Чередник В.Є., в залі суду в місті Харкові, (повний текст судового рішення складено 16 грудня 2019 року), -
в с т а н о в и в :
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на 24/200 частини будинку в порядку спадкування за заповітом.
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визначення частки у праві спільної власності.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 24/200 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги ОСОБА_2 – задоволено. Визначено частку ОСОБА_2 у спільній сумісній власності, а саме: визначено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого акціонерним концерном «Ера» 13.04.1995 року №27 ОСОБА_2 належить 24/200 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовів відмовити у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що співвласниками вказаного будинку всупереч містобудівного законодавства самочинно побудовані сараї літ. «Т», літ. «С» та літ «X», однак жодних дій на приведений будівництва даних об`єктів до вимог містобудівного законодавства не здійснено. Вважає, що за рахунок самовільно побудованих сараїв, домоволодіння за вказаною адресою істотно збільшено. Зазначає, що судом першої інстанції не було надано правової оцінки позовним вимогам про визнання права власності на 24/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, оскільки самочинно побудовані сараї входять до складу майнового комплексу, проте, на які саме надвірні будівлі має намір визнати право власності позивачем не конкретизовано. Зі змісту позовних вимог неможливо встановити чи входить до їх складу самочинно побудовані сараї. Вважає, що позивач в обхід установленої процедури введення об`єкту до експлуатації, мас намір легалізувати самочинно побудовані об`єкти.
ОСОБА_1 та треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 надали відзиви на апеляційну скаргу Харківської міської ради, просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачами надано суду належні і допустимі докази на підтвердження заявлених ними позовних вимог, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 складється з чотирьох квартир. Власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_5 , квартири АДРЕСА_4 - ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , квартири - № НОМЕР_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що підтверджується Довідкою №1047160 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради (а.с.30).
Спірною є трикімнатна ізольована квартира, житловою площею 38,5 кв.м., розташована на першому поверсі одноповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло квартира АДРЕСА_6 зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 (а.с.33).
Зі змісту заповіту, посвідченого державним нотаріусом Восьмої ХДНК Кретовою О.І. та зареєстрованого в реєстрі №3-1960, вбачається, що ОСОБА_8 , заповіла належну їй на праві власності частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_6 , своїй доньці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.34, 35).
ОСОБА_1 прийняла спадщину, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори у встановлений законом строк.
Проте, згідно відповіді Восьмої ХДНК від 11.12.2018 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 було відмовлено. Причиною відмови було те, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований як єдиний об`єкт - житловий будинок з надвірними будівлями, без наявності квартир в ньому.
З листа КП ХМБТІ від 21.03.2005 року убачається, що дійсна вартість квартири АДРЕСА_4 без урахування самовільно прибудованих приміщень №ІІІ; №3-1; №3-2; №3-3 становить 9061 грн., що в ідеальній частці складає 24/100 частин будинку (а.с.31).
Згідно рішення Київського районного суду м.Харкова від 04.11.2005 року по справі №2-8574/05/05, судом було встановлено, що чотирьохквартирний жилий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 257,1 кв.м. жилою площею 136,1 кв.м. належить на праві загальної долевої власності позивачам по справі: 24/100 частин будинку належить ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , 24/100 частин – ОСОБА_8 і ОСОБА_2 , 26/100 частин – ОСОБА_5 , 52/200 частин – ОСОБА_3 (а.с.32).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалась на те, що після смерті її матері ОСОБА_8 , позивач прийняла спадщину згідно заповіту на належну ОСОБА_8 частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_6 . Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 було відмовлено, оскільки згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований як єдиний об`єкт - житловий будинок з надвірними будівлями, без наявності квартир в ньому. У зв`язку з цим просила про визнання права власності на 24/200 частини будинку в порядку спадкування за заповітом.
ОСОБА_2 , як на підставу позовних вимог, посилався на те, що вищевказана квартира належала їм з матір`ю на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого акціонерним концерном «Ера» 13.04.1995 р. №27. Частки кожного визначені не були. У зв`язку з цим просив визначити частки у справі спільної власності.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
У відповідності до ст. 4 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Обов`язковим при розгляді справи про спадкування є перевірка наявності або відсутності спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.
Згідно ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною 1 статті 1222 ЦК України встановлено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Згідно із ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю .Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (положення ст. 1233-1235 ЦК України).
Заповітом спадкодавець може охопити все своє майно чи майнові права або ж визначити конкретне майно (майнові права), які підлягають спадкуванню спадкоємцем, визначені заповітом (ст. 1236 ЦК України).
Відповідно до ч. ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.1,5 ст.1268 ЦК України).
Згідно до вимог ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Пунктом 1.2, п.4,12, п.4,14, п.4,15, п.4.18 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом МЮУ 22.02.2012 року за №296/5, встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що підтверджують право власності на майно, що належить спадкодавцю.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Як зазначено вище державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Ахмад А.П. від 11.12.2018 року повідомлено ОСОБА_1 про неможливість видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_6 , оскільки згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований як єдиний об`єкт - житловий будинок з надвірними будівлями, без наявності квартир в ньому (а.с.36).
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Відповідно до частин першої-третьої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна сумісна власність - це спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.
Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч.1 ст.357 ЦК України).
Таким чином, оскільки належна ОСОБА_8 і ОСОБА_2 частка у спільній частковій власності складає 24/100 часток житлового будинку буд. АДРЕСА_1 , то виходячи з рівності часток співвласників, кожному з учасників спільної сумісної власності належить 24/200 частини спірного будинку.
Підстав для відмови у визначенні часток у праві спільної сумісної власності колегія суддів не вбачає. Апеляційна скарга також не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду у зазначеній частині.
Матеріали справи свідчать про те, що згідно нотаріально посвідченого заповіту, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , заповіла належну їй на праві власності частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_6 , своїй доньці - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Спадщину після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач прийняла шляхом звернення у встановлений законом строк, а саме 11 грудня 2018 року, з відповідною заявою до Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 було відмовлено.
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, спадщину після смерті своєї матері - ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняла у визначений законом спосіб та строки, що підтверджується належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами. Брат позивачки та син спадкодавця ОСОБА_2 , право на обов`язкову частку у спадщини не має, про що повідомив нотаріальну контору, подавши відповідну заяву, а відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину обмежує позивача у праві оформлення нею спадкових прав, набутих згідно закону.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності на прилеглій до будинку території самочинних будівель і сараїв не є підставою для відмови у позові про визнання права на спадщину та визначення частки у спільній сумісній власності, оскільки зазначені вимоги не стосуються самочинних надвірних будівель.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що розмір частки, що відповідає квартирі АДРЕСА_4 , визначений без урахування самочинних будівель, про що зазначено у листі КП ХМБТІ від 21.03.2005 року (а.с.31).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

  Головуючий:                                                                                О.В. Маміна

  Судді:                                                           С.С. Кругова

                                                    Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 20.11.2020 року.