ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/3143/20	Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М. 	
Провадження № 22-ц/817/890/20 	Доповідач - Щавурська Н.Б.	
Категорія - 304090000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Щавурська Н.Б. 
суддів -  Дикун С. І., Сташків Б. І., 

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2020 року, постановлене суддею Сливкою Л.М. у цивільній справі № 607/3143/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
       У лютому 2020 року АТ КБ “Приватбанк” звернулося до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що згідно укладеного договору № б/н від 22 грудня 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1 400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Внаслідок порушення ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним договором, станом на 31 грудня 2019 року утворилася заборгованість в розмірі 317 825, 93 грн, частину з якої, а саме, в сумі 136 192, 57 грн (1 296, 10 грн — заборгованість за кредитом і 134 796, 47 грн — заборгованість за відсотками за користування кредитом з 22.12.2012 року до 31.07.2018 року) просить стягнути в судовому порядку. 
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “ПриватБанк” заборгованість за кредитним договором № б/н від 22 грудня 2012 року в розмірі 1 396 грн 10 коп. та 2 102 грн. судових витрат.
       В апеляційній скарзі АТ КБ “Приватбанк” просить скасувати рішення суду, вважаючи його прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права й постановити нове, яким позов задовольнити.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставне неврахування судом правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10.04.2019 року, від 28.03.2019 року, від 06.02.2018 року, від 17.04.2019 року за результатами розгляду справ відповідно за № 356/1635/16-ц, № 428/2873/17, № 755/2720/16-ц та № 666/388/16-ц, з яких вбачається неможливість визнання неукладеним договору після його повного чи часткового виконання сторонами чи внаслідок існування самого по собі посилання на неознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, чи не підписання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, а також — те, що Умови та Правила є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.
       Також, звертає увагу на необхідність урахування при розгляді даної справи й позиції Верховного Суду, висловленої при розгляді справи № 415/5971/17, з якої вбачається неможливість взяття до уваги позиції Великої палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17 з підстав висловлення її у справі за інших правовідносин, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.
       Вважає безпідставним незастосування до спірних правовідносин вимог ст. 49 ЗУ України “Про банки і банківську діяльність”, яка забороняє видачу банками безпроцентних кредитів; ст. 1048 ч. 1 ЦК України, яка передбачає право позикодавця на отримання процентів на рівня облікової ставки НБУ за умови, якщо договором не встановлено розмір процентів, а також — положень ст. 1069 ЦК України, яка передбачає максимальний розмір плати за використання клієнтом коштів банку у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, і, як наслідок, - такими, що зроблені з порушенням норм матеріального права вважає висновки суду про відсутність правових підстав для стягнення процентів. 
       Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надходив.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Судом встановлено, що 22 грудня 2012 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», за умовами якої він погодився, що дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті складають між ним та банком договір про надання банківських послуг № б/н щодо отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 10).        
       За розрахунком позивача, заборгованість ОСОБА_2 за даним кредитним договором станом на 31 грудня 2019 року становить 317 825 грн 93 коп. і така складається з: 1396 грн 10 коп. – заборгованості за тілом кредиту; 309 129 грн 83 коп. – заборгованості за процентами за користування кредитом; 7 300 грн 00 коп. – заборгованості за пенею (а.с. 7-9).
       При цьому, заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 22.12.2012 року до 31.07.2018 року, вимога про стягнення з відповідача якої поряд із тілом кредиту, заявлена позивачем, на думку останнього складає 134 796 грн 47 коп. 
       В анкеті-заяві позичальника від 26.06.2011 року процентна ставка не зазначена. 
       Також, у вказаній заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів) та не визначено розмір останніх.
       Долучені до матеріалів справи Витяги з Умов та Правил надання батьківських послуг, а також Правил користування платіжною карткою не містять дати документу та підпису ОСОБА_3 (а.с. 20- 33).
       Аналогічно, ні дати, ні посилання на номер розпорядчого акту, яким він був затверджений Правлінням банку, ні підпису відповідача не містить наявний у справі Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” (а.с. 34).        
       Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в АТ “ПриватБанк”, долученим позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови (а.с. 34).
       Разом з тим, як вбачається з цього Витягу, обслуговування кредитних карт “Універсальна” передбачає чотири види кредитних карт такого типу: “Універсальна, 30 днів пільгового періоду”, “Універсальна, 55 днів пільгового періоду”, “Універсальна КОНТРАКТ” та “Універсальна ГОЛД”. Кожна з них передбачає різний пільговий період, розмір процентної ставки, обов`язковий щомісячний платіж, комісію за обслуговування кредиту, розміри пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів і штрафи за порушення строків платежів за будь-яким із зобов`язань.
       В ході апеляційного розгляду справи також встановлено, що в анкеті-заяві позичальника стоїть лише відмітка про бажаний вид платіжної картки (кредитка “Універсальна”) без зазначення конкретного виду такої карти, що передбачені у долученому позивачем Витягу з тарифів. Розмір бажаного кредитного ліміту вказаний в сумі 1 000 грн.
       Кінцевий строк дії виданої відповідачу картки – листопад 2015 року (а.с. 51). Докази видачі Банком ОСОБА_1 за закінченням строку дії даної картки іншої матеріали справи не містять. 
       З виписки по рахунку вбачається, що фактично отримана відповідачем сума кредитних коштів складала 1396 грн 10 коп., що були зняті з карткового рахунку в період з 23 до 31.12.2012 року. При цьому, з часу отримання вказаної суми жодних погашень заборгованості з боку ОСОБА_1 не відбувалося, а нарахована Банком заборгованість за процентами утворилася лише внаслідок щомісячного списання впродовж семи років самим позивачем з рахунку відповідача коштів за користування кредитним лімітом, що нараховувалися відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг і (а.с. 52-55). 
       Згідно вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
       Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом ст.ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 
       Тому, з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       За ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.                 
       Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Згідно вимог ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
       Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
       У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
       За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
       За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
       Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку не є складовою частиною укладеного між сторонами договору й за відсутності в заяві-анкеті, підписаній відповідачем домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, стягненню з відповідача в користь Банку підлягає лише фактично отримана сума кредиту, розмір якої складає 1396 грн 00 коп.
       Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції в частині недоведеності позивачем факту укладення договору приєднання. Зокрема, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи належних, допустимих і достатніх доказів, що саме в долученій до позовної заяви редакції Витяг з Тарифів, Умови та Правила надання банківських послуг існували на час підписання заяви відповідачем і саме з такими він був ознайомлений на час підписання заяви, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав вважати укладеним договір приєднання з ОСОБА_1 . При цьому, висновок суду першої інстанції в цій частині, як такий, що повністю узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17, жодних сумнівів у колегії суддів не викликають.
       Так, Велика Палата у вищевказаній справі дійшла висновку, що надані Банком Витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Роздруківка з сайту Банку також не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
       В той час, матеріали справи не містять підтвердження, що саме надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів ОСОБА_1 , ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку від 22.12.2012 року, а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
       Крім цього, встановивши на підставі наданого позивачем розрахунку, що фактично отримана на картку ОСОБА_1 сума кредиту складала 1 396 грн 10 коп., а доказів узгодження між сторонами інших умов договору (зокрема, розміру та порядку погашення процентів) матеріали справи не містять, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що саме вказана сума й підлягає поверненню в судовому порядку.
       Клопотання позивача про необхідність дослідження судом апеляційної інстанції на підтвердження позовних вимог нових доказів, долучених ним до апеляційної скарги (виписки по рахунку, витягну з Умов та правил надання банківських послуг в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору, внутрішньобанківського наказу про затвердження Умов та правил надання банківських послуг, довідки про зміну умов кредитування, довідки про видачу картки клієнту з доказами направлення перелічених документів відповідачу), на думку колегії суддів, підлягає відхиленню з підстав, що позивачем не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Що стосується виписки та довідки про видачу картки клієнту, то такі документи вже долучалися в ході розгляду справи до суду першої інстанції (а.с. 51-55).
       Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги позивача в частині безпідставного неврахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10.04.2019 року, від 28.03.2019 року, від 06.02.2018 року, від 17.04.2019 року за результатами розгляду справ відповідно за № 356/1635/16-ц, № 428/2873/17, № 755/2720/16-ц та № 666/388/16-ц, з яких вбачається неможливість визнання неукладеним договору після його повного чи часткового виконання сторонами чи внаслідок існування самого по собі посилання на неознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, чи не підписання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, а також — те, що Умови та Правила є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору, оскільки пріоритет в застосуванні над висновками Касаційного цивільного суду мають саме висновки Великої Палати Верховного Суду (зокрема, викладені у постанові від 03.07.2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17), які з урахуванням положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом першої інстанції вірно взято до уваги при розгляді даної справи, правовідносини в якій є подібними.
       Такими, що підлягають відхиленню, на думку колегії суддів є й доводи апеляційної в частині необхідності врахування судом апеляційної інстанції позиції Верховного Суду, висловленої при розгляді справи № 415/5971/17, з якої вбачається неможливість взяття до уваги позиції Великої палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17 з підстав висловлення її у справі за інших правовідносин, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу апелянта на те, що за обставин проведення судом першої інстанції заочного розгляду справи й за відсутності відомостей, які б свідчили, що відповідач належним чином був повідомлений про розгляд даної справи (а.с. 106, 107, 110, 121) у суду були відсутні підстави вважати, що будучи належним чином ознайомлений з існуванням заборгованості він з нею погоджується, а відтак — те, що розмір заборгованості ОСОБА_1 не оспорювався та не заявлялися позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним, як і не надавалися докази на спростування доводів позовної заяви, жодним чином не пов`язано з визнанням ним даного позову, оскільки про розгляд справи відповідач не був повідомлений належним чином. А, тому правовідносини у даній справі є подібними до правовідносин у справі № 342/180/17, де Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року й була висловлена правова позиція стосовно підстав визнання Умов і Правил надання банківських послуг частиною кредитного договору.
       Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги позивача в частині безпідставного незастосування до спірних правовідносин вимог ст. 49 ЗУ України “Про банки і банківську діяльність”, яка забороняє видачу банками безпроцентних кредитів; ст. 1048 ч. 1 ЦК України, яка передбачає право позикодавця на отримання процентів на рівня облікової ставки НБУ за умови, якщо договором не встановлено розмір процентів, а також — положень ст. 1069 ЦК України, яка передбачає максимальний розмір плати за використання клієнтом коштів банку у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, і, як наслідок,- такими, що зроблені з порушенням норм матеріального права висновки суду про відсутність правових підстав для стягнення процентів, оскільки по-перше, з урахуванням встановленої в ході апеляційного розгляду справи обставини, що картка відповідачу була видана до листопада 2015 року і за закінченням терміну її дії інша картка не видавалася, нарахування Банком процентів поза межами строку дії кредитного договору, починаючи з грудня 2015 року, є безпідставним, а по-друге, що стосується можливості чи не можливості стягнення будь-яких інших процентів за обставин підписання сторонами Анкети-заяви, в якій розмір процентів не вказаний і за умови не доведення позивачем факту укладення договору приєднання, то з даного приводу є правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17, від якого на сьогоднішній день Велика палата не відступала, в зв`язку з чим такий висновок підставно враховано судом першої інстанції при розгляді даної справи.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги АТ КБ “Приватбанк” спростовуються встановленими під час розгляду справи обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та фактично зводяться до незгоди з мотивами, з яких суд виходив відмовляючи у задоволенні позовних вимог.
       У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Враховуючи те що, рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в даній справі — без змін.
       У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.
       Враховуючи категорію даної справи, яка відноситься до малозначних, така касаційному оскарженню не підлягає.
       Керуючись ст.ст. 19 ч. 6 п. 1; 35 ч. ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 3 п. 2 Цивільного процесуального кодексу України, суд
                                       ПОСТАНОВИВ :
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” — залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2020 року — залишити без змін. 
       Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню не підлягає.
       Дата складання повного судового рішення 04 листопада 2020 року.

Головуючий 
Судді