У х в а л а
17 грудня 2020 року
м. Київ
Справа № 759/16142/19
Провадження № 14-182зц20
Велика Палата Верховного Суду у складі
судді-доповідача Гудими Д. А.,
суддів Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Князєва В. С., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Штелик С. П.
ознайомилась із касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - відповідачка) на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року, постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року й ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року (далі - касаційна скарга)
у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (далі - позивач) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію та
в с т а н о в и л а :
у вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідачки заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 2 127,53 грн, три проценти річних - 112,68 грн та інфляційні втрати - 372,74 грн, нараховані за період з 1 січня 2017 року до 1 липня 2019 року.
13 лютого 2020 року Святошинський районний суд міста Києва ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позовні вимоги.
14 вересня 2020 року Київський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою скасував рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року в частині стягнення з відповідачки 1 921,00 грн судового збору, відмовив позивачу у стягненні з відповідачки вказаної суми, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
18 листопада 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідачки на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року. Мотивував тим, що справа є малозначною, а тому зазначені судові рішення не підлягають касаційному оскарженню.
15 грудня 2020 року на адресу Великої Палати Верховного Суду надійшла касаційна скарга, в якій відповідачка просить :
-                     поновити строк на оскарження рішення суду першої інстанції, постанови апеляційного суду й ухвали суду касаційної інстанції; 
-                     визнати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій незаконними, скасувати їх та закрити провадження у справі.
Мотивує касаційну скаргу тим, що суди порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права. Стверджує, що суд касаційної інстанції необґрунтовано відмовив у відкритті касаційного провадження, незважаючи на те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для відповідачки, яка перебуває у важкому економічному стані. На думку відповідачки, суди першої й апеляційної інстанцій задовольнили позовні вимоги, хоча позивач не надав доказів на підтвердження суми заборгованості. Відповідачка вказує про відсутність у неї заборгованості перед позивачем і скаржиться на те, що суди першої й апеляційної інстанцій не «порекомендували сторонам провести акт звірки по квитанціях» за спожиту електричну енергію.
Відповідно до частини четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 та № 29465/04,§ 24).
Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. А згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Чинний процесуальний закон не передбачає інституту перегляду Верховним Судом судових рішень після їх перегляду у касаційному порядку, як це було визначено у розділі V глави 3 ЦПК України у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року.
Отже, після відмови у відкритті касаційного провадження у Великої Палати Верховного Суду відсутні повноваження для прийняття та розгляду касаційної скарги. Тобто у справі № 759/16142/19 Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для такого розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 419 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Вичерпний перелік підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Питання про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього кодексу вирішує тільки Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палатиКасаційного цивільного суду відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідачки та на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 759/16142/19 не передавав. Велика Палата Верховного Суду позбавлена можливості самостійно вирішити питання про передання справи собі на розгляд.
З урахуванням наведеного у прийнятті касаційної скарги необхідно відмовити та повернути її відповідачці. 
Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує «легітимну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 рокуу справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
Відмова у прийнятті до розгляду касаційної скарги, поданої до Великої Палати Верховного Суду, не є порушенням права відповідачки на доступ до суду, адже вона вже раніше реалізувала право на подання касаційної скарги до Верховного Суду, і 18 листопада 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відмовив у відкритті касаційного провадження.
Згідно з практикою ЄСПЛ юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (див. mutatis mutandis рішення від 9 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, § 53).
Звернення до Великої Палати Верховного Суду із касаційною скаргою, зокрема, з метою перегляду ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палатиКасаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року, яку в силу прямої вказівки закону не можна оскаржити, ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).
Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, статтями 388, 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
у х в а л и л а :
1.     Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року, постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року й ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 рокуу справі за позовом Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.
2.     Зазначену касаційну скаргу та додані до неї матеріали повернути ОСОБА_1 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач	 	Д. А. Гудима	
Судді:	В. В. Британчук	Г. Р. Крет	
 	Ю. Л. Власов	Л. М. Лобойко	
 	М. І. Гриців	К. М. Пільков	
 	В. І. Данішевська	О. Б. Прокопенко	
 	Ж. М. Єленіна	Л. І. Рогач	
 	О. С. Золотніков	В. М. Сімоненко	
 	Л. Й. Катеринчук	І. В. Ткач	
 	В. С. Князєв	С. П. Штелик