Постанова                             
Іменем України                       
 
09 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 750/9033/15-ц
провадження № 61-3256св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,  Коротуна В. М.,           
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 січня                    2020 року у складі колегії суддів: Бобрової І. О., Губар В. С., Мамонової О. Є.,
 
                                                            ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 65 962,02 дол. США заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 09 квітня 2008 року                                  № 11331110000 (далі - кредитний договір), 438 804,16 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, яка виникла станом на 27 серпня   2015 року, та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.
Позов банку обґрунтований тим, що внаслідок неналежного виконання                    ОСОБА_1 умов кредитного договору виникла заборгованості, яка підлягає стягненню з боржника і поручителя солідарно. 
Короткий зміст рішень, ухвалених у справі
Деснянський районний суд м. Чернігова рішенням від 04 травня 2016 року                 в задоволенні позову відмовив.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що факт неналежності ОСОБА_1 підписів у кредитному договорі свідчить про відсутність його волевиявлення                     на укладення цього договору; доказів виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 банк не надав. 
Апеляційний суд Чернігівської області рішенням від 21 липня 2016 рокурішення суду першої інстанції скасував. Позов ПАТ «УкрСиббанк» задовольнив частково.  Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 40 601,91 дол. США заборгованості за кредитним  договором, з яких                               25 133,20 дол. США заборгованості за кредитом, 20 468,71 дол. США заборгованості за процентами. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 219 402,04 грн пені,  з яких: 87 550,23 грн пені за несвоєчасну сплату кредиту, 131 851,81 грн пені за несвоєчасну сплату процентів. В іншій частині позову відмовив. 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальник підписав   кредитний договір, а висновок експертизи стосується похідних від цього договору документів і додаткових угод, які не впливають на визначення чинності кредитних зобов`язань та не звільняють від цивільно-правової відповідальності позичальника і поручителя як солідарних боржників. Заборгованість за кредитом та процентами стягнена в межах позовної давності, розмір пені зменшено на підставі статті 551 ЦК України.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 07 грудня 2016  року рішення Апеляційного суду Чернігівської області  від  21  липня  2016  року  скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд не дослідив, чи наявні докази перерахування банком грошових коштів позичальнику, меморіальні ордери про зарахування таких коштів на                         його рахунок, та не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 заперечив факт отримання 
 
грошових коштів. Крім  того,  не  оцінив  доводи   ОСОБА_1  про те, що  додаткові угоди до кредитного договору, графіки платежів, заяви та інше він не підписував, що підтверджується висновком експертизи. Питання про надання третій особі дозволу на користування спірними грошовими коштами не було предметом судового розгляду, тому суд ухвалив рішення на припущеннях, що заборонено частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції 2004 року (далі - ЦПК 2004 року).
Апеляційний суд Чернігівської області рішенням від 09 серпня 2017 рокурішення суду першої інстанції змінив у частині мотивів відмови в позові, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін. Стягнув з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 8 402,76 грн судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що банк не довів виконання укладеного між сторонами кредитного договору, а саме немає доказів отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 37 700,00 дол. США, що виключає відповідальність з повернення кредиту як позичальника, так                            і поручителя. Висновок суду першої інстанції про відмову в позові є правильним, проте неправильними є мотиви, з яких він дійшов цього висновку.
Верховний Суд постановою від 13 листопада 2019 року рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 09 серпня 2017 року скасував, справу направив на новий розгляд до апеляційного суду.
Постанова касаційного суду мотивована тим, що, встановивши підписання позичальником кредитного договору, на виконання якого банк перерахував на його відкритий поточний рахунок грошові кошти відповідно до пункту 1.5 кредитного договору, апеляційний суд дійшов неправильних висновків про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності  отримання ОСОБА_1  кредитних коштів, оскільки банк виконав зобов`язання за цим договором                          і вправі вимагати виконання відповідачами відповідних зобов`язань. Обставини отримання готівкових коштів з поточного рахунка, який був відкритий позичальнику, на правову оцінку правовідносин сторін з приводу укладення                  і виконання банком умов договору про надання споживчого кредиту не впливають.
Чернігівський апеляційний суд постановою від 17 січня 2020 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2016 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Стягнув солідарно               з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» 11 059,43 дол. США заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 09 квітня   2008 року № 11331110000, з яких: 6 658,01 дол. США заборгованості за кредитом; 4 401,42 дол. США заборгованості за процентами  за користування кредитом,             438 804,16 грн пені, з яких: 175 100,47 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 263 703,69 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» 43 347,07 дол. США заборгованості за кредитним договором, з яких: 27 583,21 дол. США  заборгованості за тілом кредиту;                      15 763,86 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом.                    У решті позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів наявність волевиявлення відповідача на укладення правочину, що є підставою для відмови в позові, є помилковим. Неналежне виконання позичальником умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів з урахуванням позовної давності та чинності договору поруки. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного  Суду 14 лютого 2020 року,                        ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 січня 2020 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі не визнають факт отримання позичальником готівкових коштів за кредитним договором у сумі 37 700,00 дол. США, єдиним належним і допустимим доказом цього факту є оригінал заяви ОСОБА_1 до банку на видачу готівки з його підписом про отримання готівки, однак таких доказів банк не надав, оригіналу заяви ОСОБА_1 на видачу готівки від 09 квітня 2008 року № 48 немає, що виключає відповідальність позичальника за невиконання умов кредитного договору, як виключає і відповідальність ОСОБА_3 перед ПАТ «УкрСиббанк» за укладеним договором поруки. 
 
Викладені обставини правильно оцінив і врахував суд першої інстанції. 
 
Крім цього, всупереч висновкам, які викладені у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, апеляційний суд не перевірив обставин щодо виконання ОСОБА_1 взятих  на  себе зобов`язань за кредитним договором, не врахував висновків суду касаційної інстанції щодо оцінки зміни умов кредитного договору на підставі додаткових угод, які відповідач не підписував, не дослідив умови договору поруки, що також свідчить про неповноту судового розгляду, допущену судом апеляційної інстанції.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд обмежився лише загальними  посиланнями  на  те, що існують зобов`язання ОСОБА_1 виконувати 

умови кредитного договору, що доводи ОСОБА_1 про неотримання ним особисто коштів за кредитним договором не можуть бути підставою для відмови в  позові  про  стягнення   заборгованості,  та   тим,  що   дозвіл  позичальника  на 
розпорядження його коштами не звільняє його від цивільно-правової відповідальності за невиконання договору. Щоб не враховувати висновків експертиз, апеляційний суд зазначив, що підписання частини документів, які є похідними від договору про надання споживчого кредиту, іншою особою не є підставою для висновку про звільнення позичальника від відповідальності за невиконання договору.
 
Висновки апеляційного суду не відповідають дійсності, спростовуються матеріалами справи, доказами, які в ній містяться, але не були досліджені та враховані апеляційний судом.
 
Апеляційний суд залишив без уваги та оцінки доводи відповідачів щодо ненадання доказів перерахування грошових коштів ОСОБА_1 та не врахував позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19). 
 
Крім цього, звертаючись до суду 31 серпня 2015 року з цим позовом, банк пропустив позовну давність, про застосування якої просили відповідачі. 
 
10 квітня 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «УкрСиббанк» на касаційну скаргу, який мотивований тим, що касаційна скарга  не підлягає  задоволенню, оскільки не спростовує законних та обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції та не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подана з порушенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки вказаний у скарзі правовий висновок Великої Палати Верховного Суду прийнято в інших (не подібних) правовідносинах, тому на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу касаційне провадження підлягає закриттю. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з  Деснянського районного суду м. Чернігова.
 
31 березня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою  Верховного  Суду  від  27 жовтня 2020  року  справу  призначено  до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
08 квітня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «УкрСиббанк» із заявкою про надання іпотечного кредиту в розмірі 37 700,00 дол. США зі сплатою 14 % річних. 
Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи Чернігівського відділення КНДІСЕ від 23 березня 2016 року № 768-780/16-24 (далі - висновок експертизи) підпис від імені ОСОБА_1 у заявці виконаний ним особисто (а. с. 214 том 1).
09 квітня 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11331110000, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» надало позичальнику кредит у сумі 37 700,00 дол. США у формі кредитної лінії шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок              № НОМЕР_1 зі сплатою 30 % річних протягом перших 30 календарних днів, а після цього строку процентна ставка підлягає щомісячному перегляду. 
ОСОБА_1 підтвердив, що кредитний договір підписаний ним особисто.
Факт отримання ОСОБА_1 примірника кредитного договору підтверджено його заявою від 09 квітня 2008 року, підпис на якій згідно з висновком експертизи  виконаний ним.
Назабезпечення належного виконання кредитного договору 09 квітня  2008 року  між банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 30207Р149, за умовами якого відповідальність боржника і поручителя є солідарною.
Факт підписання договору поруки ОСОБА_2 не заперечувала, на його укладення  09 квітня 2008 року отримала згоду чоловіка ОСОБА_4 . 
Інформаційний лист банку про ознайомлення ОСОБА_1 з умовами кредитування згідно з висновком експертизи підписаний не ОСОБА_1 ,  а іншою особою.
Підпис у додатку 1 «Графік погашення кредиту», який є невід`ємною частиною  кредитного договору, згідно з висновком експертизи від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Підпис у додатку 1/1 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», згідно з висновком експертизи від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 ,                 а іншою особою.
09 квітня 2008 року від ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» надійшла заява                          з проханням зарахувати кредитний транш у сумі 24 000,00 дол. США на поточний рахунок  №   НОМЕР_1 .  Згідно  з  висновком експертизи підпис  у заяві  від імені ОСОБА_1 виконаний ним особисто.
 
10 квітня 2008 року від ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» надійшла заява                з проханням зарахувати кредитний транш у сумі 13 700,00 дол. США на поточний рахунок № НОМЕР_1 . Згідно з висновком експертизи підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
10 квітня 2008 року ОСОБА_1 подав до ПАТ «УкрСиббанк» заяву про надання готівки у сумі 13 700,00 дол. США. Згідно з висновком експертизи від 06 липня 2017 року № 2295/2296/17-24 підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не                     ОСОБА_1 , а іншою особою.
У заяві ОСОБА_1 від 28 жовтня 2008 року до ПАТ «УкрСиббанк» про перегляд строку здійснення оплати заборгованості за кредитним договором згідно                      з висновком експертизи підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 ,            а іншою особою.
У додатковій угоді від 26 листопада 2008 року № 11331110000-1 до кредитного договору про зміну строку сплати процентів за користування кредитом згідно                  з висновком експертизи підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 ,                а іншою особою.
У заяві ОСОБА_1 від 18 лютого 2009 року до  ПАТ «УкрСиббанк» про відстрочення заборгованості за основним боргом на 12 місяців згідно                              з висновком експертизи підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 ,             а іншою особою.
У додатковій угоді від 23 лютого 2009 року до кредитного договору, укладеній між ОСОБА_1 та банком, згідно з висновком експертизи підписи від імені ОСОБА_1 виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Вже після пред`явлення цього  позову, а саме 09 листопада 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області із заявою про вчинення щодо нього                                      і ОСОБА_2 кримінального правопорушення. Заява обґрунтована тим, що договір про надання споживчого кредиту в розмірі 37 700,00 дол. США з ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 підписав на прохання його роботодавця ОСОБА_5 , яка вмовила також і ОСОБА_2 укласти з ПАТ «УкрСиббанк» договір поруки.  
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку   судові   рішення,   суд  касаційної  інстанції  в  межах  доводів  та  вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє  правильність  застосування  судом  першої  або  апеляційної  інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати  доведеними  обставини,  що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                     в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга                          підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має                         право  на одержання від  позичальника  процентів від суми позики, якщо інше не 
 
встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від  28  березня 2018 року у  справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що норма абзацу другого частини першої статті  1048  ЦК  України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку, на який надавалась позика, чи у  разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050  ЦК  України.                    В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Апеляційний суд встановив, що банк використав своє право на дострокове виконання кредитного договору, надіславши ОСОБА_1 вимогу від 16 червня            2015 року про дострокове повернення всієї суми наданого кредиту, аналогічну вимогу 26 червня 2015 року банк  направив на адресу поручителя ОСОБА_2 , яку вона отримала 30 червня 2015 року. 
 
Таким чином, пред`явивши вимогу згідно з частиною другою статті 1050  ЦК  України, банк змінив строк виконання основного зобов`язання                         з 06 квітня 2018 року на 16 червня 2015 року, після чого втратив право здійснювати нарахування відсотків та пені за умовами договору.
 
Однак, встановивши зміну строку виконання основного зобов`язання апеляційний суд безпідставно вважав обґрунтованими нараховані банком відсотки за користування кредитними коштами після цього строку до 31 липня 2015 року та пеню - до 27 серпня 2015 року. 
 
Крім цього, згідно з довідкою-розрахунком заборгованості за процентами за кредитним договором, наданою банком на підтвердження заявленого позову,  банк здійснював нарахування відсотків за користування кредитними коштами як у розмірі 14 %, що передбачено умовами кредитного договору, який позичальник підписав, так і періодично в розмірі 28 %, однак апеляційний суд не надав оцінки таким діям банку, не встановив правомірність нарахування заборгованості за підвищеними відсотками і не перевірив чи не припинилася порука відповідно до частини першої статті 559 ЦК України в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання,              в силу положень частини четвертої статті  559 ЦК України в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
 
Схожих за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі 523/3082/14-ц.
 
Апеляційний суд встановив, але не врахував зміну банком строку виконання основного зобов`язання, в результаті чого неправильно визначився з періодом, за який слід стягнути заборгованість за кредитним договором з поручителя. 
Вкотре переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, не виконав  вимоги суду касаційної інстанції щодо оцінки змін умов кредитного договору на підставі додаткових угод, які відповідач не підписував, та обсягу відповідальності боржника з урахуванням того, що відповідні заяви про перерахування та видачу другого траншу позичальник також не підписував. 
За вказаних обставин Верховний Суд приймає аргументи касаційної скарги                 про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права,                        неправильне застосування норм матеріального права, неправильне врахування висновків Верховного Суду, що призвело до порушення прав відповідачів. 
 
Ураховуючи викладене, підстав для закриття касаційного провадження у справі немає.
 
Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза  визначеними  статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,  що   не  були   встановлені   в  рішенні  чи  відкинуті  ним,  вирішувати

питання   про   достовірність   або  недостовірність   того  чи  іншого  доказу,  про перевагу одних доказів над іншими, а тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК                      України  підставою  для  скасування судового рішення та направлення справи на новий  розгляд   є   порушення  норм  процесуального  права,  що  унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити частково. 
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 січня 2020 року  скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. М. Коротун