Справа № 306/443/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

30 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А.,                                                        розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 03 вересня 2020 року (у складі судді Вінер Е.А.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у квітні 2020 р. 
       Просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на свою користь 51 500 грн. грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки OPELASTRA, 1999 року випуску, синього кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
       На обґрунтування позовних вимог указав, що з 06 вересня 2003 р. позивач перебував у шлюбі з відповідачем.
Рішенням Свалявського районного суду від 12 березня 2020 р. шлюб між сторонами розірвано. 
У період шлюбу за спільні кошти сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24 вересня 2013 р., а також придбано автомобіль марки ОPELASTRA, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстровано за відповідачем. 
20 жовтня 2019 р.відповідачем було перереєстровано автомобіль на нового власника безвідома та згоди позивача, чим порушено його право власності на транспортний засіб як співвласника майна. 
Доводить, що квартиру було придбано у шлюбі, відтак за ним повинно бути визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Стосовно права власності на автомобіль позивачем було замовлено експертизу для визначення вартості транспортного засобу та згідно зі звітом вартість автомобіля складає 103 000 грн. Відтак, із відповідача підлягає стягненню 1/2 частина вартості автомобіля. 
Рішенням Свалявського районного суду від 03 вересня 2020 р. позов задоволено: визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 51 500 грн. грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки OPELASTRA, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , а також 2559 грн. у відшкодування судового збору.
Відповідачем оскаржується рішення лише в частині стягнення вартості компенсації автомобіля.
ОСОБА_1 просить у цій частині рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у цій частині. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.                 Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-відповідач, перебуваючи в шлюбі з позивачем, в інтересах сім`ї позичила у своє мами грошові кошти в сумі 5000 доларів США, задля погашення цього боргу відповідач була змушена відчужити спільне майно подружжя - автомобіль;
-суд не взяв до уваги, що правочин від 20.02.2018 р. укладався в інтересах сім`ї, спірний автомобіль був придбаний за кошти отримані в борг, автомобіль було відчужено кредитору грошового зобов`язання 22.10.2019 р.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до безпідставності доводів апеляційної скарги.
Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відтак, розгляд цієї справи здійснюється у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Судом першої інстанції було встановлено, що згідно з рішенням Свалявського районного суду від 12 березня 2020 р. шлюб, укладений між сторонами розірвано (а.с.117-118).
Автомобіль марки OPELASTRA, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 було придбано та розмитнено під час перебування сторін у шлюбі (а.с.99-101).
Згідно з розпискою від 20 лютого 2018 р. ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_3 для купівлі автомобіля грошові кошти в сумі 5000 доларів США та зобов`язалася повернути їх до 01 жовтня 2019 р. (а.с.98). 
Згідно зі звітом про оцінку майна визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу - легковий хетчбек - OPELASTRA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , проведеного приватним підприємцем ОСОБА_4 , ринкова вартість автомобіля станом на 29 березня 2020 року становить 103 000 грн. (а.с.18-27).
У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Указані норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено у статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Спірний автомобіль набутий відповідачем за час шлюбу з позивачем.
Апеляційний суд вважає, що відсутність судового рішення про визнання автомобіля особистою приватною власністю відповідача підтверджує відсутність підстав вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Матеріалами справи встановлено, що майно - автомобіль, був придбаний у січні 2019 р., зареєстрований за відповідачем у лютому 2019 р., тобто на момент перебування сторонами в шлюбі. Відтак, у цьому випадку діє презумпція спільності майна, набутого подружжям у шлюбі. Належних, допустимих і достовірних доказів про те, що спірний автомобіль був придбанийсаме за кошти відповідача, остання не надала і таких судом не здобуто.
Розписка, згідно з якої відповідач позичила гроші у гр. ОСОБА_3 в розмірі 5000 доларів США, теж свідчить про те, що кошти позичалися в інтересах сім`ї - для придбання автомобіля. Розписка була складена у лютому 2018 р., тобто теж у період перебування сторін у шлюбі.
Позиція відповідача, яка зводиться до того, що оскільки саме вона позичала кошти на придбання автомобіля, відтак мала право продати його без згоди чоловіка задля погашення боргу, який виник, суперечить нормам матеріального закону, який регулює спірні правовідносини.
Кошти бралися в інтересах сім`ї для придбання автомобіля, автомобіль був придбаний у період перебування сторін у шлюбі, відтак відповідач апріорі, без дозволу чоловіка, не могла вчиняти дій щодо перереєстрації автомобіля на свого кредитора, навіть задля погашення боргу, який виник у період перебування сторін у шлюбі.
Тобто, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і на їх правильність не впливають.
Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
Керуючисьст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.Рішення Свалявського районного суду від 03 вересня 2020 року залишити без змін.
3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
4.Повне судове рішення складено 30 грудня 2020 р.

Судді