Постанова
Іменем України
10 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 761/42068/16-ц 
провадження № 61-5104св19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,  Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2018 року у складі судді Волошина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,   
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                      ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, поділ майна подружжя.
Позов обгрунтований тим, що з 07 червня 2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року. За час перебування у шлюбі вонипридбали                      кв.      АДРЕСА_1 та гараж за адресою:                                           АДРЕСА_2 . Вказане майно придбане за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності, тому підлягає поділу в порядку, встановленому законодавством. 
Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просила поділити спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за кожною зі сторін права власності на 1/2 частину кв.     АДРЕСА_1 та гараж за адресою: АДРЕСА_2 .
Короткий зміст судових рішень
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року позов про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, поділ майна подружжяроз`єднано в самостійні провадження. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2018 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року, позов задоволено частково. Упорядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини гаража № НОМЕР_1 загальною площею 49,4 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 в ГАК «Сокіл-2»; 7/2500 частин квартири   АДРЕСА_3 . У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного гаража; 7/2500 частин зазначеної квартири. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що до спільної сумісної власності подружжя належить гараж, який сторони придбали за спільні кошти, тому його поділ здійснено в рівних частинах. Щодо квартири, то вона придбана за особисті кошти відповідача, які він отримав від продажу майна, набутого ним до шлюбу та належного йому на праві особистої приватної власності. На придбання спірної квартири подружжя витратило 300,00 дол. США спільних коштів, тому пропорційно витраченим коштам на придбання квартири позивачу належить 7/2500 її частин, а відповідачу 2493/2500 частин квартири, з яких 2486/2500 частин - особиста приватна власність відповідача, а 7/2500 частини - 1/2 частинавід 14/2500 частин, що було спільною сумісною власністю подружжя на спірну квартиру. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2019 року ОСОБА_1 через адвоката Шаповалова А. М. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині поділу квартири, рішення суду апеляційної інстанції скасувати повністю, передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.  
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суди не встановили усі фактичні обставини справи та надані позивачем докази, зокрема, на підтвердження того, що вона також надала особисті кошти на придбання спірної квартири у розмірі 12 000,00 дол. США, з яких 7 000,00 дол. США позивач отримала в дар від бабусі після продажу нею земельної ділянки у 2005 році, та 5 000,00 дол. США, отриманих нею від продажу успадкованого будинку.  
Суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання позивача про допит свідків.
Аргументи інших учасників справи
Відзив  ОСОБА_2 на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів. 
Надані заявником копії пояснень ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 , засвідчені підписом адвоката позивача, не є належними доказами у справі відповідно до статті 76 ЦПК України. 
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2005 року, на який посилається позивач на підтвердження факту отримання нею в дар від бабусі 7 000,00 дол. США, земельна ділянка продана за 7 208,00 грн. 
Також кошти від продажу будинку, успадкованого позивачем після смерті її батька, отримали чотири особи - спадкоємці, а не одна лише позивач. Ціну, за якою продано вказаний будинок, не підтверджено жодними доказами, тому вона не встановлена.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі. 
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у березні 2019 року, а тому підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 червня 2003 року, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року.
Гараж № НОМЕР_1 загальною площею 49,4 кв. м, розташований за адресою:                                     АДРЕСА_2 , у ГАК «Сокіл-2», придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 2012 року, є спільною сумісною власністю подружжя, і сторони не заперечували щодо його поділу в рівних частинах.
23 грудня 2005 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу відчужив належну йому на праві особистої приватної власності кв. АДРЕСА_4 . Продаж вказаної квартири здійснено за 267 650,00 грн. 
28 грудня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого відповідач придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . 
Відповідно до пункту 2.1 цього договору ціна, за якою придбана спірна квартира, становить її балансову вартість 5 435,00 грн. 
Водночас суди встановили, що вказану квартиру фактично відповідачу продано за 53 300,00 дол. США, що еквівалентно 269 165,00 грн.
Отримані від продажу власної квартири кошти відповідач використав на придбання спірної квартири, також на придбання якої використані спільні кошти подружжя у сумі, еквівалентній 300,00 дол. США.  
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третья статті 368 ЦК України.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно з  пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:  майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суди встановили, що 2486/2500 частин спірної квартири придбано за грошові кошти, отримані відповідачем від продажу ним квартири, яка була його особистою приватною власністю, подружжя витратило суму еквівалентну 300,00 дол. США спільних коштів на придбання спірної квартири, тому суди дійшли правильного висновку що спільною власністю подружжя було 14/2500 частин квартири АДРЕСА_5 , та виходячи із принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, поділили в рівних частинах між подружжям по 7/2500 частин кожному.
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги, що суди надали неправильну оцінку доказам та безпідставно, з порушенням норм процесуального права, надали перевагу одним доказам над іншими, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки суд апеляційної інстанції, перевіривши рішення суду першої інстанції, перевірив обставини справи та дійшов висновку, що немає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а в апеляційній скарзі представник позивача не навів таких обставин.
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги надані позивачем докази внесення нею особистих коштів на купівлю спірної квартири, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а надані позивачем розписки не підтверджують цих фактів та внесення коштів.
Суд апеляційної інстанції вказав, що є доведеною обставина придбання спірної квартири за кошти, отримані  ОСОБА_2 від продажу його особистої кв. АДРЕСА_4 , що встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до яких спірна квартира придбана одразу після відчуження відповідачем належної йому особисто квартири - через чотири дні після відчуження. Доказів, що в цей період сторони або особисто відповідач придбав інше цінне майно вартістю ціни продажу належної йому на праві особистої власності кв. АДРЕСА_4 - 267 650,00 грн, суду не надано. Доказів, що в цей період ОСОБА_2 відкрив депозит на вказану суму, а не витратив її на придбання спірної квартири, суду також не надав. Доказів, що спірна квартира придбана за рахунок коштів, набутих подружжям з інших джерел, суду також не надано. Тому доводи касаційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання позивача про допит свідків, оскільки згідно з протоколом судового засідання від 29 січня 2019 року в судовому засіданні суд відхилив вказане клопотання тому, що показання свідків не є допустимим доказом.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 , подану адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем, залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                                            А. С. Олійник
         
            С. О. Погрібний
 
В. В. Яремко