ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
22 жовтня  2020 року                                                                             
справа № 128/2147/18
провадження № 51-3077км20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                                  ОСОБА_1 ,
судді:                                                             ОСОБА_2 ,  
ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання                ОСОБА_4 ,
 
учасники  судового провадження:
прокурор                                                     ОСОБА_5 ,
            
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2020 року та вирок Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018270100000193, стосовно 
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає у АДРЕСА_1 , 
 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі – Суду) про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. 
Свої доводи засуджений мотивує тим, що всупереч вимогам статей 276 – 278 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПКУкраїни) йому не вручалося письмове повідомлення про підозру і не було роз`яснено процесуальних прав шляхом їх усного оголошення.
Указує, що власницю транспортного засобу ОСОБА_7 допитано не було, що свідчить про неповноту судового розгляду, оскільки її показання мають істотне значення для з`ясування, чи є  ОСОБА_6 суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 ККУкраїни.
Зазначає, що вирок суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, суд надав неправильну оцінку показанням свідків, огляд місця події, звідки викрадено автомобіль, не проводився, належних доказів його винуватості матеріали провадження не містять. 
Стверджує, що прокурор подав апеляційну скаргу з порушенням строку апеляційного оскарження вироку та без клопотання про поновлення цього строку, проте апеляційний суд розглянув та частково задовольнив цю скаргу.
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 289 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України  ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу. 
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на його користь 15 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
За вироком Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2020 рокуапеляційну скаргу захисника ОСОБА_9  залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задоволено частково.  
Вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 скасовано в частині зменшення об`єму обвинувачення, відмови в задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди та вирішення питання процесуальних витрат. 
ОСОБА_6 визнано винуватим у незаконному заволодінні транспортним засобом – автомобілем марки «ЗАЗ Ланос» зеленого кольору, 2007 року випуску, тип – легковий седан- НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , під час якого був пошкоджений автомобіль, чим заподіяно потерпілому ОСОБА_8 матеріальної шкоди на суму 27 908, 38 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_6 : на користь потерпілого ОСОБА_8 27 908, 38 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди на ремонт автомобіля; на користь держави – процесуальні витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи в сумі 2574 грн.
В іншій частині вирок залишено без зміни.
 
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 12 листопада2018 року близько 22:00, перебуваючи на автомобільній стоянці на вул. Комарова, 59 у смт Варва Чернігівської області, діючи умисно, незаконно заволодів автомобілем марки «ЗАЗ  Ланос» зеленого кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю на момент вчинення злочину 76 826,03 грн, що перебував у користуванні потерпілого ОСОБА_8 та який той тимчасово залишив на вказаній стоянці незачиненим з  ключем у замку. Скориставшись цим,  ОСОБА_6 завів двигун та дорогою в смт Варва пошкодив автомобіль, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 матеріальної шкоди на суму 27 908,38 грн.
 
Позиції учасників судового провадження 
 
Заперечень на касаційну скаргу засудженого не надходило.
 
У судовому засіданні прокурор просив залишити судові рішення без зміни, а касаційну скаргу – без задоволення.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З урахуванням меж перегляду Судом судових рішень та підстав для їх скасування або зміни, визначених у ч. 1 ст. 438 КПК України, касаційний перегляд здійснено в частині перевірки доводів, викладених у касаційній скарзі, щодо посилань на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
За змістом касаційної скарги вбачається, що засуджений, крім іншого, посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та просить дати доказам іншу оцінку, ніж ту, яку надали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень Суду законом не віднесено. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та їм дано належну оцінку. 
 
Твердження  ОСОБА_6 про порушення його права на захист при врученні письмового повідомлення про підозру було предметом розгляду суду першої інстанції, який погодився з доводами сторони захисту, що під час вручення підозри ОСОБА_6 28 грудня 2018 року прокурором не було роз`яснено його процесуальних прав шляхом їх усного оголошення. Суд першої інстанції дослідив у судовому засіданні флешнакопичувач, на якому відображено обставини вручення підозри, та встановив, що на ньому дійсно відсутні відомості про усне оголошення прав підозрюваному, проте копія підозри містить письмову інформацію про права підозрюваного. Крім того, після вручення підозри і до моменту допиту 04 лютого 2019 року ОСОБА_6 як підозрюваного, перед яким йому особисто роз`яснено його процесуальні права, жодних слідчих дій не проводилося. Тому суд   першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що порушення прав ОСОБА_6 не відбулося. 
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у незаконному заволодінні транспортним засобом ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом, і є правильним.
У судовому засіданні обвинувачений  ОСОБА_6  вину в інкримінованому йому злочині та цивільний позов не визнав і відмовився надавати показання відповідно до вимог ст. 63 Конституції України, але на запитання головуючого після роз`яснення права обвинуваченого не давати відповіді на запитання підтвердивпоказання свідка   ОСОБА_10 про те, що останній підходив до нього на стоянці та він показав йому сумку, яка знаходилася на задньому сидінні автомобіля «Ланос».
Суд першої інстанції взяв до уваги та визнав логічними, послідовними та достовірними показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які в судовому засіданні підтвердили, що вони разом з іншими працівниками СТОВ «Дружба Нова», в тому числі й обвинуваченим ОСОБА_6 , 12 листопада 2018 року близько 22:00 прибули на стоянку біля КПП СТОВ «Дружба Нова». ОСОБА_10 на стоянці в пошуках своєї сумки підходив до обвинуваченого ОСОБА_6 , який з автомобіля «ЗАЗ Ланос» чи «ДЕО» виймав свою сумку та показував йому. Свідок ОСОБА_11 також зазначив, що, коли автомобіль «ЗАЗ Ланос» рухався по стоянці біля КПП, він почув звук від удару і вирішив, що автомобіль «ЗАЗ Ланос» ударив автомобіль «Таврія», який також знаходився на стоянці.
Також суд першої інстанції дослідив інформацію, яка міститься на CD-дисках, вилучених з камер відеоспостереження СТОВ «Дружба Нова», та встановив, що вона підтверджує достовірність показань вказаних свідків та в сукупності з цими показаннями свідчить про те, що саме свідок ОСОБА_10 підійшов до автомобіля, схожого на «ЗАЗ Ланос», в якому перебував обвинувачений ОСОБА_6 , і саме цей автомобіль виїздив з стоянки та зупинявся поруч з автомобілем, який належить ОСОБА_11 , та саме ОСОБА_6 через деякий час залишив стоянку на цьому автомобілі, а отже беззаперечно підтверджує ті обставини, що саме останній заволодів даним автомобілем.
Крім того, суд першої інстанції врахував показання потерпілого ОСОБА_8 про те, щовін придбав для корпоративу одяг та залишив його всалоні автомобіля, проте під час огляду автомобіля працівники поліції нічого не знайшли. Цей одяг йому повернув особисто ОСОБА_6 , який виніс речі зі свого гаража.
Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності та з точки зору достатності, суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення доведено «поза розумним сумнівом» причетність ОСОБА_6 до незаконного заволодіння автомобілем «ЗАЗ Ланос»зеленого кольору, 2007 року випуску (д.н.з. НОМЕР_2 ).
Водночас суд першої інстанції вважав, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 під час незаконного заволодіння вказаним автомобілем, який завів за допомогою залишеного потерпілим ключа, частково пошкодив його, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 матеріальної шкоди в сумі 27 908,38 грн, та виключив ці твердження з обвинувачення.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи провадження в апеляційному порядку, дослідивши матеріали кримінального провадження, в цілому погодився з висновками суду першої інстанції, протевважав, що, виключаючи з обвинувачення як недоведене завдання матеріальних збитків на суму 27 908,38 грн внаслідок незаконного заволодіння транспортним засобом, суд першої інстанції допустив суперечності у своїх висновках.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що факт перебування ОСОБА_6 в місці, де був залишений автомобіль потерпілого, де коло осіб було обмеженим і їх подальший рух зі стоянки перевірений, показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які допитувались судом першої інстанції під присягою і були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, факт руху цього автомобіля по території стоянки і подальша дорожньо-транспортна пригода та залишення автомобіля на проїзній частині в смт Варва, а також видача одягу потерпілого, за відсутності даних про те, що на автомобілі в нічний час їздили інші особи, поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_6 як у незаконному заволодінні транспортним засобом, так і у його пошкодженні. 
Крім того, Суд звертає увагу, що доводи в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_6 зводяться до недоведеності його винуватості саме у заволодінні транспортним засобом, доводів на спростування факту пошкодження автомобіля саме ним він не наводить.
 
Також суд апеляційної інстанції ретельно проаналізував доводи в апеляційній скарзі захисника, які аналогічні доводам, наведеним у касаційній скарзі засудженого, надавши їм належну оцінку. 
Зокрема, апеляційний суд установив, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля марки «ЗАЗ Ланос» є ОСОБА_7 , тоді як користування автомобілем здійснював потерпілий ОСОБА_8 . 
Як указав у вироку апеляційний суд, те, що    ОСОБА_7  як власниця автомобіля не допитувалася під час досудового слідства і не визнавалася потерпілою, не може розцінюватися як неповнота чи неправильність досудового розслідування кримінального провадження та судового розгляду, оскільки потерпілим був визнаний користувач  ОСОБА_8 , який керував автомобілем без доручення шляхом передачі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що носить правомірний характер. 
 Даних про те, що обвинувачений був особисто знайомий із власницею та користувачем автомобіля або отримував дозвіл на користування транспортним засобом, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено. 
 
Доводи в касаційній скарзі засудженого  ОСОБА_6 про те, що прокурор подав апеляційну скаргу з порушенням строку апеляційного оскарження вироку, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційна скарга прокурора згідно з поштовими штемпелями направлена до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області 19 лютого 2020 року (т. 1, а.п. 233), тобто в межах встановленого законом строку на апеляційне оскарження.
 
З огляду на зазначене в касаційній скарзі засудженого не наведено доводів про допущення під час досудового розслідування чи судового розгляду провадження таких порушень вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення або  спростовували б правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого та кваліфікації його дій.
Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги не встановлено.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд 
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2020 року та вирок Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2020 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                        ОСОБА_2                                   ОСОБА_3